Mikor egy másik alkalommal ezért és még egy másik személyért imádkozott, az Úr ezt mondta neki: „Mindkettőjüket közelebb vontam magamhoz. Ezért üdvösebb nekik, ha nehézségek által tisztulnak. Ezért kell annak a lánynak is, aki az anyjához fűződő bensőséges szeretete miatt vele egy székre akar ülni, kényelmetlenebbül ülnie, mint a többi lánynak, akik az anya mellett keresnek maguknak külön székeket. És ezért nem tud az anyai jóindulat pillantása sem ugyanolyan egyenesen ráirányulni, mint azokra, akik szemben ülnek vele.”
Miközben több személyért és különböző rá bízott ügyekért készülődött imádkozni, alázattal borult az Úr Jézus lábai elé, és a legnagyobb jámborsággal és legforróbb vággyal csókolta üdvöt hozó sebeit. Ekkor Isten Fiának a szívéből egy patakocskát látott kiömleni, ami az egész helységet elárasztotta. Ebből felismerte, hogy az Úr a patakocskával a lába elé helyezett ima összes hatását őrá öntötte ki. Ezért megkérdezte az Úrtól: „Ó Uram, mit fog ez most azoknak használni, akikért imádkoztam; akik nem érzik meg a hatását, és ezért se nem hisznek benne, se nem kapnak vigasztalást?” Erre a következő példával az Úr imígyen oktatta ki: „Ha egy király hosszú háborúskodás után békét köt, ez a távollevők előtt nem válhat azonnal ismertté; velük csak egy megszabott időben közlik ezt. Ezért nem érezhetik meg azok, akik bizalmatlanság vagy valamilyen más hiba miatt távolabb állnak tőlem, hogy mikor imádkoznak értük.”
Gertrúd közbevetette: „Ó Uram, azok között, akikért most imádkoztam, a te tanúságodból tudom, hogy vannak olyanok, akik nem állnak távol tőled.” Mire az Úr válasza: „Ez igaz; annak azonban, akinek a király nem hírvivő által, hanem személyesen akarja határozatait közölni, várnia kell, amíg a királynak alkalmas idő erre eljön. Ugyanígy magam határozom meg a helyes időt, hogy velük imád hatását közöljem.”
Ezután különös áhítattal imádkozott egy személyért, aki egykor alkalmatlankodott neki, mire a következő választ kapta: „Miként lehetetlen az, hogy valakinek a lábait átfúrják anélkül, hogy a szíve is szenvedne, úgy teljesen lehetetlen atyai szívemnek, hogy attól az irgalmasság hatásait megvonjam, aki bár az isteni megbocsátás üdveszköze iránt a saját hibája miatt érez vágyat, a szeretet ösztökélése miatt még sem szűnik meg a felebarát üdvéért közbenjárni.”
Mivel emberi kötelesség a betegekért gyakrabban imádkozni, egyszer egy beteggel kapcsolatban megkérdezte az Úrtól, hogy mit könyörögjön ki elsőként a számára, mire az Úr ezt válaszolta: „Mindössze két dolgot kérj ájtatos szívvel a részére; elsőként imádkozz, hogy megőrizzem számára a türelmet; másodszor, hogy megengedjem, hogy szenvedése pillanatai az én dicsőségemet és az ő haladását szolgálják, miként ezt az atyai szívemben levő szeretet az ő üdvösségéért kezdetektől fogva eltervezte. Amilyen gyakran te ezeket a szavakat elismétled, mind a te, mind a beteg érdemei meg fognak sokszorozódni, hasonlóan ahhoz, ahogy amikor egy festő festményét újra festi, a felhordott festék egyre világosabban fénylik.”
Miközben néhány elöljáróért imádkozott, ismételten felismerte, hogy az tetszik az Úrnak a tisztséget viselőkben a legjobban, ha azok a hatalmat olyan valamiként kezelik, amit csak egy napra vagy egy órára kaptak, és mindig készek arra, hogy lemondjanak róla, ugyanakkor mégis ügyelnek arra, hogy Isten dicsőségét hasznos művek által erejükhöz mérten szolgálják szívükben állandóan ezt hangoztatva: „Rajta, siess, hogy Isten dicsőségéért ne mulaszd ezt a munkát el, és légy készen arra, hogy bármikor letegyed a hivatal terhét, ha a lehetőségekhez képest mindent megtettél, amit Isten számára értékesnek és a felebarátok számára hasznosnak ítélsz meg.”
Amikor olyan valakiért imádkozott, aki mind mások által, mind személyesen nagyon alázatosan ajánlotta magát imáiba, látta, ahogy az Úr nagy jóindulattal lehajol az illetőhöz, és a mennyei világosság fényével veszi körül, és ebbe a fénybe mindazt kegyelmesen beönti, amit az illető az ő imájának érdeme által megkapni óhajtott.
Így oktatta ki az Úr arra, hogy ahányszor valaki egy másik ember imáiba ajánlja magát, telve bizalommal, hogy annak érdemei által az isteni kegyelmet meg tudja kapni, a jóságos Úr kívánsága és hite szerint meghallgatja őt, még akkor is, ha az, akinek imáiba ajánlotta magát, nem elég áhítattal imádkozik.
Amikor egy halálos betegért aggódó személyért imádkozott, az Úr ezt mondta neki: „Aki egy szeretett barát – akitől nemcsak vigaszt, hanem a lélek haladásához szükséges segítséget is kap – elvesztése miatt aggódik, vagy aki már el is vesztette ezt a barátot, és efeletti bánatát igaz akarattal nekem felajánlja – olyannyira, hogy még akkor is, ha ezt a barátot visszakaphatná, az én tiszteletemre hajlandó róla lemondani –, biztos lehet benne, hogyha csak egy óráig képes így érezni, jóságom ezt az áldozatot mindig abban a tökéletességben fogja megőrizni, ahogy ebben a bizonyos órában érzett. És minden baj, amit ezután emberi gyengeségből elszenved, örök üdvösségét fogja szolgálni. Ha például nehézségeiben olyan gondolatok gyötrik, hogy mekkora segítséget kaphatna most barátjától, úgy ezek az emberi gyengeségből támadó gondolatok az említett áldozat után olyan hatást érnek el lelkében, amelyek az isteni vigasznak csinálnak teret.
Mert én annak a léleknek annyi vigaszt akarok nyújtani, amennyi aggasztó gondolatot előtte a szívébe behatolni megengedtem. Soha nem ajánlhat fel ebben az életben egy ember akkora áldozatot, amelyet az én isteni vigaszom ebben az életben nem százszorosan, a másikban pedig nem ezerszeresen viszonozna.”
Olyanok is akadnak, akik ha mások hibáira javítás céljából rámutatnak, de nem látják rögtön, hogy azokat emiatt az ő elképzelésük szerint megintik vagy elítélik, azonnal kedvetlenül elhatározzák, hogy a jövőben soha semmiért nem szólnak és senkit meg nem intenek; de azt nem mulasztják el, hogy szívükben a hibát elkövetőket keményebben el ne ítéljék, és még arra is képesek, hogy rágalmazásokkal befeketítsék őket. Ezek sebeimre olyan tapaszt tesznek, amely kívülről ugyan befedi a daganatot, de belül forró kés gyanánt átdúlja és kínozza.
Azok pedig, akik azon, amin javíthatnának, ha nem is gonoszul, de mégis gondtalanul átnéznek, a lábamat tapossák. És mindazok, akik ha saját kedvüket kiélhetik, azzal nem tőrödnek, ha ezzel egyik kiválasztottamat sértik, kezeimet sajtolják össze és tüzes vassal kegyetlenül átfúrják.
Vannak mások, akik ugyan a tökéletes és jámbor elöljárókat őszinte vonzalommal szeretik, és szóval és tettel tisztelik, de a kemény és tökéletleneket kevéssé becsülik és minden tettüket szigorúan megítélik és megvetik. Ezek fejem jobb oldalát drágakövekkel és gyöngyökkel ugyan méltóképpen díszítik, de a bal és gennyes oldalt, amelyet rajtuk szeretnék megpihentetni, érzéketlenül visszautasítják, sőt kemény csapásokkal illetik. Megint mások hízelegve szembe dicsérik az elöljárók gonosz tetteit, hogy ezzel megnyerjék barátságukat, és ezáltal még akadálytalanabbul élhessenek saját kedvük szerint. Ezek fájdalmasan hátracsavarják fejemet és szégyentelenül mulatnak kínjaimon.
És ettől kezdve ez a szem egész életében fájdalmat okozott neki. Ebből megértette, hogy miként a gyűrű az eljegyzés jele, úgy a szenvedés az isteni kiválasztottság legigazibb megnyilvánulása, amiért minden fájdalommal sújtott ember bizalomteljesen mondhatja: „Gyűrűjével az én Uram Jézus Krisztus elzálogosította magát nekem.”
És ha még ezen felül szenvedése alatt lelkét hálát adva és dicsőítve Istenhez tudja emelni, akkor ehhez örvendezve még hozzáteheti: „És mint egy menyasszonyt koszorújával ékesített fel.” Mert a hála a szenvedésben a dicsőség legékesebb koronája.
Erre Gertrúd ezt kérdezte: „Milyen módon, Uram, tud szeplőtelen tested Téged szánalomra kényszeríteni a mi sokfajta szükségünkkel szemben?” Az Úr ezt válaszolta: „Az apostol mondta rólam: ‘Ezért minden tekintetben hasonlóvá kellett válnia testvéreihez, hogy irgalmas és Istenhez hűséges főpap legyen,’”
És az Úr ehhez még hozzáfűzte: „Kiválasztottaim tekintete, amellyel megsebezték szívemet, a reményteljes bizalom. Neki hinnie kell, hogy nekem valóban megvan a hatalmam, a bölcsességem és az akaratom, hogy hűségesen mellette álljak. Ez a bizalom akkora hatással van a szeretetemre, hogy én soha nem állhatok neki ellen.”
De Gertrúd tovább kérdezett: „Ha a bizalom olyan érték, amelyet senki anélkül, hogy te neki ajándékoznád, nem birtokolhat, akkor mit érdemel az, akiből ez hiányzik?”
Az Úr ezt válaszolta: „Mindenki le tudja valamelyest győzni a kishitűségét. És ha ez nem is sikerül teljes szívéből, legalább a szájával mondani tudja nekem, amit Jób mondott: Ha a pokol fenekére vettetem, onnan is kimentesz engem; és máshol: Akkor is ha megölsz, nem szűnök meg bízni benned – és hasonlókat.”
vissza