Ahhoz, hogy az ember biztonságban érezze magát, hogy tudja, miért él egyáltalán, hogy ki ő, külső megerősítésre van szüksége. A gyerek szüleitől kapja meg azt a bizonyosságot, melyre egészséges lelki, szellemi növekedéséhez feltétlenül szüksége van: a szülők mondják meg neki, hogy szeretik, hogy akarták, hogy megszülessen, és hogy éppen olyannak akarták, amilyen.
Amikor felnövünk ugyanezt a megerősítést megbízhatóan, tartósan, egyedül Istentől kaphatjuk meg. Csak Tőle, hiszen Ő az egyetlen, akiben a „változandóságnak” nyoma sincs. Krisztus azért – is – alapította a szentségeket, hogy ezt a bizonyosságot, amire az élet viharainak elviseléséhez feltétlenül szükségünk van, elnyerhessük. Ez a bizonyosság adja meg egyedül az erőt, hogy itt, a földi siralomvölgyben a nehézségeket, a betegségeket, a szellemi, lelki, testi nyomorúságokat megnyomorodás nélkül elviseljük. Hogy identitásunkat egyáltalán megszerezhessük, majd megőrizhessük. Mivel az ember nem csak szellemből, hanem anyagból is áll, sok mindenben valami „megfogható”, érzékelhető támpontra szorul. Krisztus parancsa, amit a katolikus vallás maradéktalanul megőrzött és vall, és híveitől elvár, egyértelmű és világos: a Tízparancsolat, az Egyház törvényei érthető és félremagyarázhatatlan megfogalmazásban tárják az ember elé, MIT ÉS HOGYAN KELL TENNIE. A bűnbánat szentségében, vagyis a feloldozás és az ezt követő vezeklés, jóvátétel és szentáldozás által megfogható, objektív bizonyosságot kapunk Istentől útravalóra. A katolikus, ha e parancsok szerint él, BIZTOS LEHET ABBAN, HOGY ÉRVÉNYESEK RÁ Krisztus ígéretei: „Aki szeret engem, teljesíti, amit parancsolok, és én üdvözítem őt. Aki engem megvall az emberek előtt, azt én is megvallom Isteni Atyám előtt. Aki követ engem itt a földön a szenvedésben, az részesedik odaát a dicsőségemben.” Luther és Kálvin meg a többi hitújító „új hite” nemcsak meggyengítette, de nyomtalanul el is törölte ezt a bizonyosságot. Azzal, hogy a bűnbánat szentségét (másik négy szentséggel együtt) eltörölte, megfosztotta az embereket a természetfeletti, a megbízható, a változhatatlan bizonyosságtól, attól a külsőleg is érzékelhető jelrendszertől, amely feketén-fehéren megmutatta, hogy az ember a helyes úton jár-e vagy sem. Luther követői csak önmagukból kaphatnának megerősítést, mintha a fuldokló saját magát akarná, tudná kihúzni a mélyvízből. Egy lutheránusnak saját magán kívül semmije sincs, amibe belekapaszkodhatna. Luther követelése: miszerint mindenkinek magában kell felkeltenie a bizonyosságot, hogy őt Krisztus megváltotta, gyakorlatilag kivitelezhetetlen. Az ember saját magától nem kaphat bizonyosságot: ha ezt keresi, lehet belőle beképzelt, gőgös, felfuvalkodott, öntelt vagy éppen elbizonytalanodott, lelkileg megrokkant, vagy csak közönyös, a problémát feladó ember, vagy hivatásszerű kételkedő és vitatkozó, de lelkiekben egészséges, magabiztos, a helyét, feladatát egyedül is megoldani képes ember soha.
Kálvin felismerte, hogy Luthernek a pusztán a lelki belátásra építő vallása nem ad megoldást az üdvét illetően már itt a földön magát biztonságban tudni akaró ember számára. A bizonyosságot ezért ő máshol kereste és híveinek máshol ígérte: mégpedig a külső sikerben. A Szentírás hamis értelmezéséből kiindulva arra a megállapításra jutott, hogy az ember azért szenved, mert valami bűnt követett el. Ugyanazt feltételezte, amit Jób barátai vagy Krisztus tanítványai, akik, amikor egy vakon született emberrel találkoztak, ezt kérdezték Jézustól: „Mester, ki vétkezett, ez vagy a szülei, hogy vakon született?” Kálvin ezután vagy nem olvasta tovább Jézus válaszát: „Sem ez nem vétkezett, sem a szülei, hanem az Isten tetteinek kell rajta nyilvánvalóvá válniuk” (Jn 9,1-3), vagy ezt a kifejezést „Isten tetteinek kell rajta megnyilvánulnia” értette félre.
Egyébként ezt az érzést minden olyan ember megfigyelheti magán, aki még nem haladt elég előre az igaz katolikus érzület megszerzésében. Ha szenvedünk, akár lelkileg, akár testileg, a szenvedésünk azért annyira elviselhetetlen, mert a fájdalomhoz annak érzete társul, hogy ez soha nem is fog megváltozni. Az igazi kínt éppen ennek az örökkévalóságnak a képzete adja. Ráadásul, ha konfliktusunk támad a világgal, rögtön az az érzésünk keletkezik, hogy mindenki ellenünk fordult, nem szeret bennünket senki, és ezt azonnal annak érzete is követi, hogy így Isten sem szerethet bennünket (az embernek ez az érzése akkor kezd megszűnni, amikor elég közel kerül már Urunkhoz, de teljesen valószínűleg soha nem hagyja el). Amikor az embert elárulják, fokozottan hajlamos arra, hogy eltúlozza a bajt, és úgy érezze, az egész világ ellene fordult. Ilyenkor nem elég egy-két jóbarát segíteni akarása, ilyenkor minden oldalról tanúságtételre, szolidaritásra vágyik. A szenvedés a bűn következménye, és ezért a gonosz lélek munkája. Ő az, aki ezzel az ördögi csellel az ember kétségbeesését olykor akár a végletekig is felfokozza. És mivel a kín nagyságát éppen ez adja meg, e téren lesz a szenvedő embernek a hit aktusára a legnagyobb szüksége: arra a tudatra, hogy Isten ilyenkor is (sőt ilyenkor a legjobban) szereti őt, és ha ő hű marad hozzá, ha türelmesen viseli a testi szenvedést, vagy ha lelki szenvedés érte, az igazság az ő oldalán van, akkor biztos lehet benne, hogy Isten megsegíti, erőt, kegyelmét adja neki a baj elviselésére és leküzdésére. Sőt, a katolikus hit tanítása szerint a remény, mint az egyik fő erény, olyan valami, amelyért minden hívőnek harcolnia kell, amit állandóan táplálnia kell magában, csakúgy, mint a hitet és szeretetet. Egy katolikusnak „kötelező” hinnie és abban bíznia, hogy ha követi vallása parancsait, üdvözül. Erről vallása külső formái – a gyónás és szentáldozás – naponta meg is győzi. A protestánsok számára mindez hiányzik. Ezért tették fel a kérdést: Honnan tudom, hogy meg vagyok váltva? Luther azt mondta: „ha biztos vagy megigazult létedben, akkor meg is vagy igazulva”. Kálvin még tovább ment, és külső alapokra helyezte a bizonyosságot: ha ISTEN KIVÁLASZTOTTJA VAGY, AKKOR E VILÁGBAN IS SIKERED VAN, SIKERED KELL LEGYEN.
Kálvin e tanítása nyomán vált a protestáns érzület jellemzőjévé, hogy egy protestáns elvesztette identitását: nem tudja többé magát azzal azonosítani, ami, hanem csak azzal, AMIJE VAN. És ebből következően úgy gondolja, hogy annál fontosabb, annál jobb ember – és akkor a legbiztosabban megigazult – ha minél többje van, ha minél több evilági kincset birtokol, mind az anyagiakban, mind a szellemiekben. Így vált a SIKER a legfőbb protestáns értékmércévé. A protestantizmus megjelenése előtt az emberek nem akartak mindent kivizsgálni, aprólékosan megfejteni. De legfőképpen nem tették fel kötelességük teljesítése közben vagy a hit dolgaiban azt a kérdést: mennyire bizonyos ez a dolog, vagy mennyire használ ez nekem? És nem jutott eszükbe a protestálás, vagyis a tiltakozás. A protestantizmus nevében viseli lényegét: létjogosultságát egyedül a tiltakozás, a protestálás adja. Általánosságban kimondható, hogy ma már többnyire senki és semmi nem egyszerűen, pusztán önmaga, hanem minden és mindenki valaki, vagy valami ellen létező, valamivel szembenálló képződmény.
A puszta létezéshez nélkülözhetetlen a személynek az a tudata, hogy ő Isten gyermeke, Isten számára teremtett lény, aki önmagában egész, és értékes, megfogható valami. Ha Istent nem jó atyaként ismerjük, akkor képtelenek leszünk benne bízni, és akkor bajainkban nem lesz kihez fordulnunk. Minél elviselhetetlenebb és emberi aggyal felfoghatatlanabb a világ, ennek a bizalomnak annál erősebbnek kellene lennie. Csakhogy ezt a bizalmas gyermeki érzést a protestáns szellemiség, mely az egész világot, beleértve a katolikusokat is megfertőzte, kiirtotta az emberekből. Ez a mi legnagyobb katasztrófánk!
Ilyenek vagyunk, ilyenekké váltunk mi is. Holott a katolikus lelkület ennek éppen az ellenkezője! A katolikusok csaknem két évezredig e hitben éltek: Isten adta, Isten vette el, legyen áldott az Ő neve! Legyen meg Isten akarata! Isten csak jót akarhat nekem, ha rá bízom magam, minden – még a látszólagos rossz is – csak javamra válik. Isten az, aki minden látszat ellenére, a gonosz minden hatalma ellenére a világ ura. Csak az történhet meg, amit Ő megenged. Ha ma is létünk elválaszthatatlan részévé tennénk ezeket a katolikus alapigazságokat, nem rokkannánk bele korunk megoldhatatlannak tűnő problémáiba! Annak gyökere, hogy katolikus igazgatás bőven hagy magának időt a problémák elintézése, bár ez a lassúság, megfontoltság manapság még a katolikusok számára is túlzásnak tűnik, abból a helyes hitből ered, hogy első sorban Istenre kell bízni a dolgok megoldását.
Tévedés azt hinni, hogy a szenteket – a mi számunkra lefordítva, a katolikusokat – szereti a környezetük. A szentek életrajzírói – szerintem – nagy hibát követnek el, amikor ezt mesélik az utókornak. Az emberek, a tömeg soha nem szerette a közülük kiválóakat, a tőlük eltérőeket, hiszen azok puszta lénye figyelmeztetés, felkiáltójel saját lelkiismeretük számára. „Szent az, aki ellene mond a korának”, tartja a katolikus tanítás, márpedig a kortársak nem, legfeljebb az utókor – szeretik azokat, akik ellenük mondanak. „Legyen bátorságotok, szembe úszni az árral”, ez minden korban követelmény a katolikusok számára. Ráadásul a világ szerint az is a katolikusok „gőgjét” mutatja, hogy a katolikus nem vitatkozik. Környezete talán ezt tudja neki a legnehezebben megbocsátani. Az egyházatyák, egyháztanítók vitatkoztak, a zsinatok résztvevői vitatkoztak, egy katolikus azon, amit tőlük tanult nem vitatkozik. A világ ezért tartja őket beképzeltnek. Szent Bernát vitatkozott Abelárddal, Aquinói Szent Tamás vitatkozott a ferencesekkel – de a bíró mindig egy harmadik volt! Elsősorban nem egymást akarták meggyőzni, hiszen tudták, hogy ezt – szinte biztos, hogy – nem lehet, hanem egy pártatlannak akarták bebizonyítani, hogy az ő tanításuk a helyes. És a pártatlan döntött a felhozott érvek alapján, csakúgy, mint egy evilági bíró a bíróság előtt megjelent pereskedők között. Hiszen azok éppen azért fordulnak harmadikhoz, mert két saját igazában hívő ember vitája teljesen terméketlen, soha nem vezethet megoldásra. Az első, aki ezt az egyszerű, „józan paraszti ésszel” felfogható igazságot felrúgta, Luther Márton volt. Hiába vesztett el minden nyilvános hitvitát, jelenlevő diákjai a vállukra kapták és addig kiabálták, hogy Luther a legnagyobb és neki van igaza, amíg mindenki el nem felejtette, hogy a pártatlan bíróság ezt nem így ítélte meg.
Hogy mit tehet mindenezek ellenére egy hitéhez rendületlenül ragaszkodó katolikus? Nos, fel kell idéznie magában azt az evangéliumi tanítást, amit szenvedéstől irtózó természete állandóan elfelejtetni próbál vele, és amire – csakúgy mint én – többnyire csak akkor kezd el emlékezni, amikor az őt ért sértések, ütések tömege elől már sehova nincs menekülnie. Úgy gondolom, először is a katolikusnak azt a tudatot kell magában felerősítenie, hogy Istennek sokszor valóban az a szándéka vele, hogy ránevelje, egyedül csak Őrá számíthat – vagyis ne is keressen e világban megértést, segítséget másoktól. Azután ismerni kell a veszélyt, mert csak akkor tud ellene védekezni. Harmadszor, Szent Pál tanítását kell eszünkbe vésni: „Nem annyira a vér és a test ellen kell küzdenünk, hanem a fejedelemségek és hatalmasságok, ennek a sötét világnak kormányzói és az égi magasságoknak gonosz szellemei ellen.” (Ef 6,12) Befejezésül egy kedves történet: mikor Avilai Nagy Szent Teréznek egy látomásban Isten a keresztre mutatva azt mondta, hogy „látod, így bánok a barátaimmal”, a szent rávágta: „Ah, Istenem, hát ezért van olyan kevés barátod.”
|
vissza