Két évvel ezelőtt előbb a franciák, majd a hollandok szavaztak az új európai alkotmány ellen. Mindez sokkolta az egész politikai elitet. Soha nem gondolták volna, hogy az euro-barát franciák „nem”-mel szavaznak majd. Addig a győzködés munkájának nagy része a kevésbé euro-barát országokra irányult, mint pl. Nagy-Britanniára – most kénytelenek figyelmüket Franciaországra és Hollandiára fordítani.
Ezen kezdeti visszalépés után, az elmúlt két évet politikusaink azzal töltötték, hogy minél közelebb vigyenek minket a szakadék széléhez. Az „új Európa” megalkotására tett megújult kísérletek gyorsan napvilágot láttak, beleértve azt a szerződés-tervezetet is, amely a régi alkotmány legtöbb elvét magába foglalta. Ez az európai stílusú demokrácia: ha az emberek nemet mondanak, tálald fel a dolgot újra és újra, mindaddig, amíg igent nem mondanak rá. A legnagyobb különbség az alkotmány és az új szerződés között az, hogy „mi, a nép”, sokkal kevesebb beleszólással bírunk majd abban, hogy milyen is legyen az „új egyesült Európa” szervezeti felépítése (elég nyilvánvaló büntetés azok felé, akik az alkotmányra nemmel merészeltek szavazni). Pl. itt, Nagy-Britanniában, az alkotmány elfogadásához népszavazásra lett volna szükség, míg a szerződés esetében elég a Parlament szavazata, így „mi, a nép”, megint csak kimaradtunk a döntésből. A (brit) miniszterelnök azt ígérte, hogy semmiféle hatalom nem csúszik majd át az EU kezébe, és bizonyos határokat semmiképpen sem lépnek majd át – de ezt már máskor is hallottuk, és úgy tűnik, hogy ezek a bizonyos határok kiváló minőségű, elnyűhetetlenül elasztikus anyagból készültek. És hogy az EU guruk ne kerüljenek megint kényes helyzetbe, Franciaországban sem lesz népszavazás, bár a legtöbb országban igen, hála a saját alkotmányuknak. Az egyik ilyen ország Írország. A 2001-es nagy európai népszavazás alkalmával pl., amikor a nizzai szerződésről kellett dönteni, az ír kormány, az adózók pénzéből, hatalmas egyoldalú kampányba kezdett. Viszont a kormány igen kínos pillanatokat élt át, amikor, minden költség és kampány ellenére, az emberek nemmel szavaztak. De egy évvel később, miután az egész év az EU jótékony hatásairól szóló kampánnyal telt, az írek, ugyanarra a kérdésre, immáron igennel szavaztak. A jelenlegi Európa
Jó ideje tart már az „Egyesült Európai Államok” létrehozására irányuló kísérlet. 1951-ben pl. hat ország hozott létre közös szabad piacot. Ezt még több gazdasági és politikai integráció követte, egyre szorosabbra fűzve a köteleket a régi és új tagok körül. A kampány a II. világháború után kezdődött, és igazából soha nem szünetelt.
Például a korlátlan bevándorlás az ipari forradalom óta nem látott lakásépítkezést hozott magával. Csak éppen amíg a viktoriánus kor új utakat, vasutakat, erőműveket, csatornákat, stb. épített, addig úgy tűnik, hogy a mai politikusok szerint ezekre nincs szükség. Más szavakkal: az infrastruktúra egyre jobban lemarad a népesedéstől. Üdv az új Európában! Olyan Európát kaptunk, amit megérdemeltünk. Túl sokáig hajszoltuk eszeveszett módon a liberalizmus és materializmus céljait. És amikor egy cél már közel került, egy újabb tűnt fel a láthatáron. Ami elképzelhetetlen volt egy évtizede, az ma már elvárás. A nyilvános, állami iskolákban a bujaságot, az irigységet, a fösvénységet oktatják, és a média tovább táplálja az igényeket a „mindig még többet”-re. Mindez kielégíthetetlen vágyat kelt: több tévét, több mosógépet, több mosogatógépet, több kényelmi eszközt, többet mindenből, amiről azt mondták, hogy a kényelmünket szolgája, és így nem tudunk nélkülük élni.
Megfőztük, amit mondtak nekünk, és most itt az ideje, hogy meg is együk. Egyértelmű, hogy mindez akkor kezdődött, amikor a protestantizmus megrontotta Európát, majd elcsábítottak minket a liberalizmus és a demokrácia liberális eszméi. Túl sok keresztény használta arra a „szabadságát”, hogy azokra a gátlástalan politikusokra szavazzon, akik Európa halálát hozzák el. Új katolikus Európa?
Európának már új utat kell találnia, meg kell találnia a katolikus utat. A fiatalok lázadnak a társadalom, mint olyan ellen, és miután kiskoruk óta az őrület ideológiájával táplálták őket, ennek talán így is kell lennie. És bár ők maguk gyakran nem ismerik fel, de amire éheznek, az az igazság. Szentséges Atyánk fellázadt ez ellen a társadalom ellen, legutóbb éppen a régi rítus szabadságát deklaráló motu propriójával. Ő jól tudja, hogy az új Európa, ahogyan előtte a pogány Róma is, keresi a kiutat a sötétségből, amelyet korrupt vezetői kreáltak. Sokan, látván közeledni észtveszejtő gyorsasággal a szakadékot, Krisztus világosságában keresnek menedéket. Egyre több fiatal fedezi fel a másnak lenni, és – a korabeli szentekhez hasonlóan – az uralkodó pogány kultúra elleni fellázadás örömét. Ahogy Guéranger apát írta „Az egyházi év” című művében: a hitehagyottak, akik magukat eladták a sátánnak, egy ideig elnyomhatják a megcsalt tömeget, de ők nem a nemzet. Eljön a nap, amikor Krisztus, az örök Király, így szól majd angyalaihoz, és angyalhadai vezéréhez: „Nem tetszik nekünk, hogy ezek a gótok uralják Franciaország (Európa) jó földjét; verjétek őket onnan ki, mert az a föld a Mi tulajdonunk!”. |
vissza