Mint ahogy azt több idegen nyelvű internetes portál és a magyar nyelvű tradicionális honlap hírül adta, ez év június 14-én Darío Castrillón Hoyos bíboros, az Ecclesia Dei Pápai Bizottság elnöke Londonban a „Latin Mass Society von England and Wales” meghívására és szervezésében tridenti rítusú szentmisét mutatott be Londonban a Westminster székesegyházban. A szentmise előtti beszédében, majd az eseményt követő sajtóértekezleten a bíboros a katolikus tradíciót illetően igen kedvező dolgokat közölt a jelenlevőkkel, mely az egész világsajtót bejárta, és a hagyományőrző katolikusok szívét megdobogtatta.
Eddig a jó hír – mondhatnánk azt is, az álmodozás. Most következik a durva és lehangoló valóság. Képzeljük el azt a helyzetet, amikor egy tanár bejelenti, hogy iskolájukban elérték, hogy a tanulók nem dohányoznak. S miközben beszél, háta mögött, neki fityiszt mutatva, a diákok röhögve cigarettáznak, illusztrálva ezzel, mi is a véleményük a tekintélyről és a rendszabályozásról. Nos, körülbelül ilyesmi játszódott le most is. Minden törvény annyit ér, amennyit megvalósítanak belőle. Amíg Hoyos bíboros úr Londonban a katolikus világot lázba hozó beszédét tartotta, Németországban Rottenburg püspöke, Gebhard Fürst minden magyarázat és indoklás nélkül egy tizenkét év óta meglévő tradicionális közösséget, egy olyan közösséget, mely ez alatt az idő alatt három új papot adott az Egyháznak, rombolt szét. És senki nem szól rá a kúriából, senki nem léptet semmilyen büntető intézkedést életbe ellene.
11 évvel ezelőtt a rottenburgi egyházmegye Lixhof nevű községében a tradícióhoz hű katolikusok egy mintegy 100 hívőt befogadó kápolnát épített, melyet a „Servi Jesu et Mariä” papjai gondoztak, és ahol a szentmisét az esetek túlnyomó többségében, de nem kizárólagosan, a tridenti rítusban mutatták be. A kápolna-építők ezzel azt a helyi hagyományt folytatták, miszerint a legkisebb létszámú lakóhelyen is építenek saját Isten-házát. A kápolna minden vasárnap az utolsó helyig megtelt, a hívek között nem volt ritka a 10 gyermekes család. Ugyanakkor ezek az Egyházhoz hűséges emberek megütköztek és többször szót is emeltek a kápolna környékén uralkodó katolikus-ellenes történések miatt. Fürst püspök levélben közölte az SJM általános vikáriusával, hogy „kongregációja a Lixhof-i kápolnában nem ünnepelhet nyilvános szentmisét. Hogy a Lixhof olyan hellyé váljon, melyen szentmisét, akár a »forma ordinaria« akár a »forma extraordinaria«-ban mutatnak be, a dolgok mostani állása szerint ki van zárva. Nem lehet szó kényszerítő körülményekről, mely lehetővé teszi, hogy a plébánia-templomon kívül mutassanak be a »forma ordinaria«-ban szentmisét.” Ami pedig a »forma extraordinaria«-t illeti, a püspöknek nincs tudomása arról, hogy „Lixhof környékén létezne olyan állandó csoport, mely ragaszkodik a korábbi liturgiához. Ezzel jelentős feltétel esik ki a »forma extraordinaria« ünnepléséhez.” A püspök a lixhofi híveket, kiknek ilyen vágyaik vannak, ezért olyan helyekre küldi, „ahol a Szent Péter Közösség papjai működnek”. Vagyis egy tizenkét fős család utazzon el vasárnaponként a tőlük 100 km-re levő templomba. Amit Rottenburg püspöke most tett, nem egyedi eset. Nem sokkal ezelőtt Augsburg, majd Fulda püspöke utasította ki egyházmegyéje területéről az SJM papjait. Fürst püspök most ahelyett, hogy a számára is ismert környékbeli visszaéléseket szüntette volna meg, egy virágzó, mélyen hívő katolikus közösséget rombolt szét. De vajon mi az oka az SJM ilyen nagyfokú üldözésének? Borzasztó még gondolni is, de nem lehet más okot találni: az SJM papjait azért üldözik, mert ők a Szentatya liturgikus elképzeléseinek a leginkább megfelelnek. Tudott dolog, hogy a közösség birítuális, vagyis nem csak a tridenti, de az 1969-es misekönyvet is használja. Úgy tűnik éppen ezért olyan veszélyesek. A többi kongregáció, mint például a Szent Péter Közösség – ahol hagyják őket működni – gettó módon bezárkózik, az SJM azonban sajátos struktúrája miatt nem ezt teszi. (Ráadásul a cserkészet révén szoros kapcsolatban van a nagycsaládos hívekkel.) Mindenestre az SJM papjait nem lehet azzal vádolni, hogy nem fogadják el a II. Vatikáni Zsinatot és VI. Pál pápa liturgiáját. Őket tehát más módon kell kikapcsolni az Egyház életéből.
Az egyházhű katolikusok a püspökök botrányos intézkedéseivel sem hagyják magukat az Egyházból kiűzni, holott némely magas méltóság viselője ennek örülne a legjobban. Robert Spaemann, aki szintén Rottenburg egyházmegyéjében lakik, 1994-ben ezt írta: „A püspökök az apostolok utódai. Ezért nincs lehetőségünk nyomást gyakorolni az Egyházra. Nem fenyegetőzhetünk a kivonulással. De éppen ezért nem engedjük, hogy elvegyék tőlünk azt a jogot, hogy az igazságot nyíltan kimondhassuk, és az elöljárók visszaéléseit nevén nevezhessük.” |
vissza