![]()
Fellay püspök: Örömet, elégedettséget. Ezek nem egy olyan ember érzései, aki azt hiszi, hogy győzött. Kérdés: Mikor és hol szerzett tudomást a dekrétumról? Fellay püspök: Néhány nappal ezelőtt Rómában, Dário Castrillón Hoyos bíboros, az Ecclesia Dei Bizottság elnökének irodájában – átöleltük egymást. Azután elsőként Isten Anyjának adtam köszönetet. Ez az ő ajándéka. Hogy közbenjárását elnyerjük, több mint egymillió-hétszázezer rózsafüzért gyűjtöttünk a hívek imájából, akik a kiközösítés feloldását kívánták. Kérdés: Ki tett a legtöbbet a Vatikánban azért, hogy ez a megoldás létrejöhessen? Fellay püspök: Minden bizonnyal Castrillón bíboros, aki az Ecclesia Dei Bizottságot vezeti, mely a Szent X. Pius Papi Közösségnek a Szentszékkel való kapcsolatáért felelős – de mindenekelőtt XVI. Benedek pápa. Az első audiencián, melyen a pápával röviddel megválasztása után találkoztam, megértettem ezt. Még akkor is, amikor szemrehányást tett nekünk a Szentatya, a hangja szelíd volt – tényleg atyai. Kérdés: A dekrétumban az áll, hogy a Szentatya bízik az Ön igyekezetében, hogy „semmilyen fáradtságtól nem riadnak vissza, hogy a még nyitott kérdéseket a Szentszék szervezeteivel folytatott szükséges tárgyalásokban elmélyítsék”. Mit jelent ez?
Fellay püspök: Ez annyit jelent, hogy mi – mi az Egyház gyermekei mind – meg vagyunk híva arra, hogy olyan kérdésekről társalogjunk, melyeket a hit és az egyházi élet számára alapvető fontosságúnak tartunk. Úgy gondolom, hogy ez legalább ama pozíciónk komolyságának elismerését jelenti, mely az elmúlt negyven évvel szemben kritikát fogalmaz meg. Nem mást kérünk, mint hogy tiszta vizet öntsünk a pohárba, A tény, hogy a Szentatya akarata ebbe az irányba mozog, tényleg nagy vigasz számunkra. Fontos annak megértése, hogy mi azokban a pillanatokban is, amikor éles bírálatot gyakorlunk, soha nem az Egyház vagy a pápa tekintélye ellen vagyunk. Hogyan is lehetnénk? Kérdés: A kiközösítés feloldása tárgyalások és egy megegyezés eredménye, vagy a Szentszék egyoldalú aktusa? Fellay püspök: Több alkalommal is kérvényeztük a régi mise felszabadítását és a kiközösítések feloldását. De ami most történt, az nem tárgyalások vagy egy megegyezés gyümölcse. Ez egy előzmény nélküli és egyoldalú aktus, ami azt mutatja, hogy Róma valóban jószándékkal viseltetik irántunk. Valóban jóindulattal. Sokáig az volt a benyomásunk, hogy Róma nem akarja érinteni a lényeget. És akkor egyszerre minden megváltozott, és ezt nagyon köszönjük a pápának. Kérdés: Miért akarta XVI. Benedek pápa annyira ezt a lépést? Tudatában volt annak a darázsfészeknek, amelybe a kiközösítések feloldásával nyúlt?
Fellay püspök: Oh, igen, úgy gondolom, hogy pontosan tisztában van a legkülönbözőbb és legvadabb reakciókkal. Ezen felül pápává választása előtt és után számos interjúban egészen félreérthetetlen kifejezésekkel beszélt az Egyház válságáról. Kérdés: Össze lehet-e foglalni ezek után a legújabb történéseket úgy, hogy a tradíció nincs többé kiközösítve? Fellay püspök: Igen, még akkor is, ha időbe telik, amíg ez a felfogás közös valutája lesz a katolikus világnak. A mai napig számos területen rosszabbul néztek ránk és rosszabbul kezeltek bennünket, mint az ördögöt. Minden, amit tettünk és mondtunk, feltétlenül rossznak számított. Nem hiszem, hogy ez a helyzet most hirtelen meg tud változni. De ma a Szentszék olyan lépést tett, mely lehetővé teszi számunkra, hogy azt mondjuk, hogy a tradíció nincs többé kiközösítve. Kérdés: Hogyan érzi magát valaki az életben mint kiközösített? Fellay püspök: A szégyen bélyegének rosszindulatú és instrumentalizált használata miatt fájdalmat. Viszont, ami a mi helyzetünket illeti, azt kell mondanom, hogy mi soha nem éreztük magunkat kiközösítettnek vagy szakadárnak. Mi mindig az Egyház részének tartottuk magunkat. A hír, amiről most éppen beszélgetünk, azt mutatja, hogy igazunk volt. Kérdés: Ezen a ponton felmerül az a kérdés, hogy miért tartott ilyen sokáig ez a helyzet? Fellay püspök: Röviden összefoglalom: Egy bizonyos ponton azt láttuk, hogy az Egyházon belül új útra tértek. Véleményünk szerint ez olyan út, amely minket nagy problémák elé vezetett volna. Mi nem tettünk mást, mint azt, amit az Egyház eddig a pillanatig mindig tett, gondolt, tanított és gyakorolt. Nem többet és nem kevesebbet. Mi magunk semmit nem találtunk ki. Csak éppen a tradíciót követtük. És mától a tradíció nincs többé kiközösítve. |
vissza