A Szent X. Pius Papi Közösség egyik papja, Andreas Steiner atya egy 8 hívőből álló csoporttal 2007. áprilisában szentföldi zarándoklaton vett részt. 12 részes úti beszámolóját a Mitteilungsblatt 2007. decemberétől 2009. januárig közölte folytatásokban. A 2008 januári számban Steiner atya többek között a Kánai menyegző helyén épített ferences templomban tett látogatásukat mesélte el. Ebből következik egy részlet (Vízkereszt utáni második vasárnap – melynek evangéliuma a kánai csodáról szól – kapcsán).
Nem csak az szembeszökő, hogy Krisztus isteni hatalmát első alkalommal egy menyegzőn nyilatkoztatta ki, de az is, hogy a „menyegző” Jézus számos példázatában – például az okos és a balga szüzek, a menyegzői lakoma – központi helyet foglal el. Ennél fogva nagyon fontos és tanulságos számunkra, ha tudjuk, hogyan ünnepelték az esküvőt Jézus idejében. Ez okból Kroll felettébb érdekes fejtegetését rövidítés nélkül szeretném közreadni. Bárcsak segítene ez a leírás az olvasóknak imájukban és elmélkedésükben.
Az evangélisták beszámolói arra engednek következtetni, hogy Jézus Natanaellal, Simon Péterrel, Andrással, Fülöppel és Jánossal akkor érkezett meg Kánába, amikor az esküvői ünnepségek már javában folytak. A rabbik a Misnában ránk hagyták a zsidók néhány esküvői szokását. Innen tudjuk, hogy az ünnep lényeges részét és tényleges csúcspontját a menyasszonynak a szülői házból a vőlegény vagy az ő apjának házába való átkísérése jelentette. Zsidó szokás szerint a lányok tizenkét és fél éves korukban váltak éretté a házasságra. De a házasságot még meg kellett előznie a jegyességnek, mely egy egész évig eltartott.
A még elfátyolozott menyasszony a vőlegényt az ünnepélyesen feldíszített házban várta. Miután a menyasszony apja búcsúként rövid áldást mondott, a menyegzői menet zeneszó és dobverés mellett elindult a lobogó fáklyáikat vivő szüzektől kísérve. A menyasszony egy hordszékben ült, néhány rabbi beszámolója szerint, kibontott, leomló hajjal és fedetlen arccal, hogy mindenki megcsodálhassa vagy akár kritizálhassa szépségét. Aki Jézus példabeszédeit figyelmesen olvassa, nem fog meglepődni, ha az esküvő, a menyasszony és a vőlegény motívuma szavaiban újra és újra megjelenik. Sőt, még ennél is több: Jézus a messiási idő nagyszerűségét az esküvő és az esküvői lakoma képével szemlélteti.
Énekelve és táncolva, mirtuszággal a kézben jutottak az esküvői vendégek a vőlegény házához. A lakomaasztalnál az üdvrivalgás a tetőpontjára ért. Az esküvői lakoma, melynél fáklyák égtek, azzal az áldással, melyet egy pohár bor mellett mátkapár felett mondtak, nyerte el vallási jellegét. A Szentírás szerint az esküvői ujjongás a legnagyobb öröm kifejezésére szolgált. Ezért voltak a vőlegény barátai, akiknek egész esküvő alatt énekkel és tánccal a mátkapár szórakoztatásáról kellett gondoskodniuk, néhány vallási szokás, például a böjt és a 18-ima alól felmentve. Az egész ünnepség vezetése a vőlegény egyik barátjának kezében volt. E hivatal megtisztelő rangját említi Keresztelő Szent János, aki magát a „vőlegény barátjával” hasonlítja össze: „A menyasszony a vőlegényé. A vőlegény barátja csak ott áll mellette és szívből örül a vőlegény hangját hallva. Ez az örömöm most teljes lett.” (Jn 3,29) Zsidó szokás szerint az esküvői ünnepség szűzlány esetén hét, özvegyasszony esetén három napig tartott. De naponta akadtak, akik elmentek, mások meg jöttek. Csak a vőfélyeknek kellett egész hét alatt a mátkapár mellett kitartaniuk. A vendégek ellátása egy étekmesterre volt bízva. Ha tehát egy esküvői ünnepség hét napig tartott, akkor nem csoda, hogy a bor elfogyhatott, ahogy ez Kánában is történt. János, a szemtanú néhány rövid mondattal ecseteli ezt a tényt: Jn 2,3-10. Az evangélista e rövid, oly egyszerűnek tűnő mondatait azonban nem könnyű értelmezni. János valami valóban megtörtént dolgot akar elmesélni, de nem a materiálisan megtörtént események kedvéért, hanem azért, mert ebben mélyebb jelképet lát. Ezért számára e történéseknek mélyebb értelme van. Szerinte nem csak egy konkrét csodáról van szó, a zavarba került esküvői társaságnak nyújtott csodálatos segítségről, hanem egy új valóság nyilvánvalóvá válásáról: „Krisztus maga az, amit ad.”
A kánai csodát Jézusnak a János evangéliumban leírt többi csodájával és magáról tett kijelentéseivel összefüggésben kell látni. Ahogy Jézus Lázár feltámasztásában Lázárnak az életet adja, mert „Jézus az élet”; ahogy Jézus a vakon születettnek a szemek világosságát adja, mert „Jézus a világ világossága”; ahogy Jézus a kenyérszaporításnál az embereket kenyérrel táplálja, mert „Jézus az élet kenyere” – úgy lesz a borcsoda csak akkor érthető egész mélységében, ha a csodálatosan adott borban Jézust látjuk a bor szimbólumaként mint az élet borát: „Én vagyok az igazi szőlőtő.” |
vissza