Malcolm Ranjith érsek, a vatikáni Istentiszteletek Kongregációjának titkára „merész és bátor” intézkedéseket követel azon liturgikus visszaélések ellen, melyeket a zsinat utáni reformok során vezettek be. „A reformnak tovább kell mennie.” A II. Vatikáni Zsinat hiányos értelmezéséből és a szekuláris ideológiák befolyásából azt a következtetést lehet levonni, hogy „a II. Vatikánum igazi ideje még nem érkezett el”, idézte Ranjith érsek Joseph Ratzinger bíboros 1985-ben tett egyik kijelentését.
Ranjith érsek e gondolatokat egy ősszel megjelenő, Msgr. Nicola Giampietro által írt, Fernando Antonelli bíboros liturgikus törekvéseiről szóló könyvhöz írt előszavában fogalmazta meg. Antonelli bíboros tevékenyen részt vett a II. Vatikánum előtti és utáni liturgikus mozgalomban. Ranjith érsek írásában arra a következtetésre jut, hogy a liturgikus reformtervek megvalósítása gyakran eltért a zsinati atyák szándékától. A mai liturgia ezért nem a II. Vatikáni zsinat liturgikus konstitúciója, a „Sacrosanctum Concilium” elképzeléseinek valódi végrehajtása. „Olyan praktikák, melyekre a „Sacrosanctum Concilium” mégcsak gondolni sem gondolt soha, kerültek be a liturgiába, mint például a mise versus populum, a kézbe-áldozás, a latin és a gregorián teljes feladása a nemzeti nyelvek és olyan dalok és énekek javára, melyekben Istennek nem sok szerep jut.” – Ranjith érsek azon elv durva megsértését is felemlítette, mely a híveknek az Eucharisztia-ünnepen megvalósuló „tevékeny részvételét” szabályozza.
Még abban a vatikáni bizottságban is, mely a zsinat után a liturgikus reformok megvalósításával foglalkozott, világosan felismerhetőek lettek bizonyos befolyások, melyek hatására zavar keletkezett a felszentelt és nem-felszentelt személyek szerepeinek felosztásában, vagy túl sok lehetőség nyílt a liturgikus kísérletezésre. Mai visszatekintésünk e tendenciákra „segítségünkre lehet abban, hogy merészek legyünk olyan dolgok kijavításában vagy megváltoztatásában, melyeket tévedésből vezettek be, és melyekről kiderült, hogy a liturgia igazi méltóságával nem egyeztethetőek össze.” – „A reform reformjának” szükségességét „nem csak annak a vágynak kell inspirálnia, hogy az elkövetett hibákat korrigáljuk, hanem sokkal inkább annak szükségessége, hogy hűek maradjunk ahhoz, ami a liturgia valójában, és amit számunkra a liturgia jelent, és ahogy a liturgiát maga a zsinat definiálta”. |
vissza