I. A józan ember mit tart igaznak?
A józan ember azt tartja igaznak,
1. Magunktól tudhatunk valamit, vagy külsőleg, vagy belsőleg. Külsőleg az öt érzékünkkel, belsőleg az eszünkkel. Külsőleg: az öt érzék: a látás, hallás, szaglás, ízlelés és tapintás. Amit tehát látok vagy hallok vagy szagolok vagy ízlelek vagy tapintok, azt igaznak tartom. 2. Másnak hiszünk, ha az megbízható. Megbízható csak az, aki nem hazudik és nem szokott tévedni. Föltétlenül megbízható az, akiről lehetetlenség föltételeznünk, hogy hazudik vagy téved. Ha valaki azt mondja: „Csak azt hiszem (tartom igaznak), amit látok, ez felületes beszéd. Az ilyent efféle kérdésekkel kell észretéríteni. Láttad már Amerikát? Nem. – Akkor szerinted nincs Amerika. Láttad már az eszedet? Nem. – Akkor szerinted nincs eszed. II. Isten léte Istent szemünkkel nem látjuk, de tudunk rá eszünkkel következtetni. Következtethetünk a látható dolgokból, még pedig, amint azok vannak és amint azok erednek. Amint vannak, rendet és célszerűséget veszünk rajtuk észre. A rendből így következtetünk. Rend van fent, az égboltozaton és lent a földön. Ebből eszünk azt következteti: Ahol rend van, ott rendezőnek is kell lennie. Már pedig a világon csodálatos rend van. Tehát csodálatos rendezőnek is kell lennie. És ezt a csodálatos rendezőt nevezzük mi Istennek. A célszerűségből így következtetünk. A természetben mindenütt célszerűséget látunk, tapasztalunk. (Például a lónak patája van, mert terhet kell húznia, míg az embernek finoman tagolt keze, mert neki finomabb munkát kell végeznie.) Ahol viszont célszerűség van, ott kell valakinek lennie, aki ezt a célszerűséget kigondolta és létrehozta. Már pedig a világon bámulatos célszerűség van. Tehát kell valakinek lennie, aki ezt eszével oly bölcsen kigondolta és hatalmával létrehozta. És ezt a valakit Istennek hívjuk. Az eredetből így következtetünk. Minden élet másból ered. Így például a fa magból ered, a mag meg a fából. Vagy az egyiknek vagy a másiknak kellett elsőnek lennie, de ez az első nem lehetett a másikból, mert akkor nem volna első. Kell tehát valakinek lennie, aki ezt az elsőt létrehozta. És ezt a valakit Istennek hívjuk. Éppen így vagyunk a tyúkkal és a tojással is. És végre az emberekkel is. Az első emberpár nem lehetett más emberekből, mert akkor nem volnának elsők. Kellett tehát valakinek lennie, aki teremtette az első embereket. Vagyis az első életet teremtenie kellett olyan valakinek, aki az életet szükségszerűen önmagától öröktől fogva bírja. És ezt a valakit Istennek hívjuk. Hogy ez a következtetés helyes, azt mutatja a közmegegyezés. Az összes népek megegyeznek abban, hogy van Isten. Egész nép sohasem volt, most sincs, hogy legfelső lényt el ne ismerne, akit Isten gyanánt imád. Tévedtek abban, hogy milyen az Isten, de hogy van Isten, azt minden nép elismeri. Csak egyes emberek vannak, akik azt mondják, hogy nincs Isten. De ezt csak szájukkal mondják, mert ha betegek, vagy valami baj éri őket, mindjárt felsóhajtanak: „Jaj, Istenem!” És éppen az istentagadók káromkodnak legtöbbet. Miért káromolják Istent, ha nincs? III. Vallás
Aki elismeri, hogy van Isten, és iparkodik kedvében járni, arról azt mondjuk, hogy van vallása. Van természetes és természetfölötti vallás. A természetfölötti vallást kinyilatkoztatott vallásnak nevezzük.
A keresztény vallás a zsidó vallásból származott; és pedig úgy, hogy a zsidók várták a Megváltót, és amikor aztán eljött a Megváltó az Úr Jézus személyében, sokan hittek benne és megkeresztelkedtek. Ezek lettek a keresztények. Ezekhez csatlakoztak később a pogányok ezrei és milliói. Ezek utódjai vagyunk mi.
A kinyilatkoztatás forrásai:
Az ószövetségi Szentíráson alapszik a zsidó vallás; az ó- és újszövetségi Szentíráson és a Szenthagyományon a keresztény vallás. A Szentírás és a Szenthagyomány teljesen megbízható. Az Újszövetséget szem- és fültanúk írták, tehát tudhatták az igazságot, meghaltak azért, amit írtak, tehát akarták írni az igazságot, meghazudtolták volna őket, tehát kellett is az igazságot írniuk. Az ószövetséget az Újszövetség igazolja. IV. Krisztus tanítása igaz
Hogy Krisztus tanítása igaz, azt maga megmutatta: a múltból, a jelenből és a jövőből. A múltból: hivatkozott a prófétákra, a jelenben a csodáira és a jövőről jövendölt.
Amint a csoda Isten pecsétje, úgy a jövendölés is az. Csak hogy a csoda elsősorban a kortársaknak szól, míg a jövendölések az utókor számára. Jézus sokat jövendölt. A többi között ellenségeiről és barátairól. Ellenségeiről, a zsidókról azt jövendölte, hogy fővárosuk, Jeruzsálem – mint már Dániel próféta is jelezte – úgy el fog pusztulni, hogy kő kövön nem marad. (Lk 19,43) Úgy is történt. Ha Jézus minden szava igaz, akkor az is igaz, amit magáról mondott: „Én és az Atya egy vagyunk.” (Jn 10,30) Jézus tehát Isten-ember. V. Keresztények
A keresztények, sajnos, nem egyfélék, Két nagy csoportba oszthatók: katholikusok (egyetemesek, általánosak) és nem-katholikus keresztények. A nem-katholikusok megint kétfélék: szakadárok és protestánsok. A szakadárok körülbelül 1000 év múlva keletkeztek Krisztus után, a protestánsok körülbelül 1500 év után.
A protestánsok (ellenkezők, tiltakozók) vagy háromszázfélék (1928-as adat, azóta sokkal több). A lutheránusokat Luther Márton alapította, a kálvinistákat Kálvin János. A lutheránusokat úgy is hívják, hogy evangélikusok, mert Luther azt állította, hogy ő a »tiszta evangéliumot« tanítja. Ágostai evangélikusoknak is hívják őket. Ágosta (németül Augsburg) német város, ahol összeírták, mit hisznek, és ezt a hitvallásukat átadták a császárnak. VI. Krisztus igaz egyháza, a katholikus Anyaszentegyház
Az igazság csak egy lehet. Nem lehet igaza minden keresztény vallásnak. De még csak kettőnek sem. Csak egy lehet igaz. Lássuk, melyik vallásnak van igaza. VII. Titok
Mi a titok? A titok olyan igazság, melyet föl nem foghatunk. Mi az oka annak, hogy vannak titkok? A titkok oka az, hogy az ész gyönge. – Az ész nem egyforma az egyes emberekben. Össze lehet hasonlítani az észt a világító testekkel. Néhány embernek az esze olyan,mint az olajmécs, alig pislog. Másnak, mint a gyertyaláng, már többet világít. Ismét másnak, mint a petróleumos lámpa, vagy a gáz lángja. Végül a legokosabbé, mint az elektromos lámpa, vagy reflektor. A naphoz azonban senki emberfia eszét nem hasonlíthatjuk, mert a legokosabb ember sem tud és ért mindent. De amint nem tud mindent a legokosabb ember sem, úgy nem is ért mindent. A természet körülöttünk tele van titkokkal, melyeket senki sem ért.
Vallásunk főbb titkai: a Szentháromság, a megtestesülés és az Oltáriszentség titka. Miért hisszük ezeket? Mert Jézus Krisztus tanította, kinek minden szava igaz. Bár minden vallásban vannak titkok, mégis a katholikus vallást titkai miatt sötétségnek bélyegzik. Azt feleljük: „Ám, legyen sötétség, de olyan sötétség, mely nélkül az Ég csillagait meg nem látjuk.” VIII. Függelék Mint vélekednek Istenről az igazi nagy tudósok?
Linné, a nagy növény-tudós, az „A természet rendszere” című munkája előszavában azt mondja: ö nem kereste Istent, csak a természetet akarta tanulmányozni, de bámulatára mindenütt a végtelenül bölcs, mindenható Isten nyomaira bukkant. Mit tudhat eszével a legegyszerűbb ember is Istenről?
Nem kell tudósnak lenni, a legegyszerűbb ember is föléri ésszel, hogy van Isten. Csak józan legyen az ember és ne hunyja be a szemét akarattal. Kell Istennek lenni. Lehetetlen, hogy ne legyen. – Az eszét tagadja meg, aki Istent tagadja. Azért mondja már a zsoltáros. (13,1.) „Mondá az esztelen szívében: Nincs Isten.” Kinyilatkoztatás
Aki elismeri, hogy van Isten és iparkodik kedvében járni, arról azt mondjuk, hogy van vallása. Isten létezéséről és egynéhány tulajdonságáról a természetes ész magában is meggyőz bennünket.
És pedig az egész emberiség aljasodott le pogánnyá, kivéve egy maroknyi népet, a zsidó népet. Csak ennek volt tiszta fogalma Istenről és akaratáról. Ennek is csak azért, mert ezt a népet Isten kiválasztotta magának, neki magát kijelentette, akaratát vele közölte, más szóval, kinyilatkoztatta. Ez a kinyilatkoztatott vagy természetfölötti vallás. Kiválasztotta pedig Isten a zsidó népet azért, hogy benne előkészítse az emberiséget a Megváltóra, aki majd az összes népeket: zsidókat és pogányokat egyaránt a keresztény vallásban egy családdá egyesítse, a romlottságból kiemelje és örökre boldogítsa. A Szentírás és Szenthagyomány megbízhatósága
Az Újszövetség könyveit oly szent férfiak írták, kik feltétlenül megbízhatók. Lehetetlenség róluk feltételezni, hogy akár hazudjanak, akár tévedjenek. Tudhatták, akarták, kellett is írniuk az igazságot. De az ellentmondásnak semmi nyomát nem találjuk. Legföljebb az ördög közreműködésének, bűbájosságnak tulajdonítottak némely eseményt a zsidók. De magukat az eseményeket elismerik. Bizonyítja ezt a Talmud. A Talmud a mostani zsidóknak az ószövetségi Szentírás után a legszentebb könyvük. A zsidó nép legrégibb hagyományait foglalja magában. Ez így szól Jézusról: „A varázsló. mesterséget Egyiptomból hozta magával testébe metszett bevágásban, miáltal csodákat művelt és a népet azzal ámítá, hogy ezt saját hatalmával viszi végbe.”
Az Újszövetség könyvei tehát teljesen megbízhatók.
A Szentírás hamisítatlanul jutott el hozzánk. Kezdetben az apostolok őrködtek felette, később az egész keresztény nép. A szentkönyveket az istentiszteletnél fel szokták olvasni és megmagyarázni. A nép a Szentírást ismerte s a legcsekélyebb változtatáson is felzúdult. Szent Ágoston beszéli, hogy midőn szent Jeromos fordítását egy hitközségbe be akarták hozni, a nép fellázadt és követelte a réginek használatát, mert szent Jeromos egy növénynek a nevét helyesebben más szóval fordította. Sőt egy püspöknek (Makedonius) j távoznia kellett, mert egyetlen egy betűt megváltoztatott a Szentírásban. Ily éberség mellett lehetetlen lett volna változtatni a Szentírásnak egy példányán is, hát a sok országban elterjedt összes példányokon. A Szenthagyományon sem változtathattak, mert azt már nagyon korán megörökítették: a legrégibb keresztény írók könyveiben, az egyházi szertartások könyveiben, a vértanúk történetében, a katakombák és egyéb régi emlékek felírásaiban és képeiben, a hitvallásokban és a zsinatok határozataiban, és ami a fő, felette őrködött az igazság Lelkétől vezérelt élő anyaszentegyház (Jn 14,17), „az igazság oszlopa és erőssége” (1 Tim 3,15). Próféták Az emberiség Megváltója születése:helye: (Mikeás 5,2): Betlehem;
A Megváltó születésének helye: (Mikeás 5,2): „Efratai Betlehem! kicsiny vagy ugyan Juda ezrei között, mégis tebelőled származik nekem, ki uralkodó legyen Izraelben.” Jézus legnagyobb csodája Jézus csodái közül csak egyetlenegyet veszünk szemügyre, a legeslegnagyobbat: a halottaiból való dicsőséges feltámadását. Ezt azonban rendkívüli fontossága miatt kissé tüzetesebben fejtegetjük.
Jézus feltámadása: történeti tény Azért tanúkkal kell igazolnunk. A tanúk Jézus barátai, nemkülönben – akaratuk ellenére is – az ellenségei. Jézus feltámadása föltételezi halálának a bizonyosságát. Azért előbb erről szólok. Hogy Jézus valóban meghalt, arról barátai biztosítanak. Az evangélisták mindegyike félremagyarázhatatlanul írja, hogy „Jézus kiadá lelkét”, „meghala”. (Mt 27,50; Jn 19,30; Mk 15,37; Luk 23.46)
Jézus meghalt ugyan, de nem osztozott a minden emberinek a közös sorsában: az enyészetben. Már Dávid ajkával mondatja az Úr: „Testem reményben fog nyugodni, mert lelkemet nem hagyod pokolban (sírban) és nem engeded, hogy a te szented rothadást lásson.” (Zsolt 15,10) Hogy Jézus csakugyan feltámadott halottaiból, azt bizonyítják: ellenségei, még pedig először is megátalkodott ellenségei: Az őrök: „Némelyek az örök közül a városba jövének és megjelenték a papi fejedelmeknek mind, amik történtek vala.” (Mt 28,11) – A papi fejedelmek: „Egybegyűlvén a vénekkel s tanácsot tartván, sok pénzt adának a vitézeknek mondván: Mondjátok, hogy az ö tanítványai éjjel eljöttek és ellopták öt, amikor mi aludtunk. És ha ezt meghallja a helytartó, mi elhitetjük vele és titeket biztosítunk. Azok pedig elvevén a pénzt, úgy cselekvének, amint tanítva voltak. És ez a hír el van terjedve a zsidóknál mai napiglan.” (Mt 28,12-15) Erre vonatkozólag mondja szent Ágoston: „Alvó tanúkat használsz?! Valóban magad is aludtál, mikor az ármánykodásba annyira belefáradtál.” Szuszai Apologetikájában ez áll: „A főpapok ismerik a római katonai törvényt, mely az elalvást, vagy megfutamodást halállal bünteti, s megnyugodtak: a tanítványok meg sem közelíthetik a sírt. A tanítványoknak különben eszükbe sem jut ilyesmi. A mester elfogatásakor szétrebbentek. A legbátrabbik közülök egy szolgáló szavára esküvel megtagadta a Mestert. Ők dicső messiási országot várnak; s íme a Mester a gyalázat fáján halt meg Ez az iszonyú tény kétségbeejti őket. Még a temetésére sem mernek elmenni. Csak őket is keresztre ne feszítsék! Még nem értették a kereszt titkát. Éjszaka borult a lelkükre. És ezek lopják el a Mester testét?! Minek?! Lopni, csalni csak az szokott, aki hasznot remél csalárd eljárásából! Itt a földön üldözés és halálbüntetés, a másvilágon meg kárhozat járt volna rettentő merényletükért. – Ha tényleg megtörtént volna a test ellopása: mily megbecsülhetetlen fegyver lett volna a főpapok kezében! Kényszeríthették volna az apostolokat a test kiszolgáltatására s a holttesttel a nép elé állva mondhatták volna: Íme, az óriási, minden gonoszságnál gonoszabb világcsalás! Azt mondják, hogy feltámadt. Íme, itt a holtteste annak, aki állítólag feltámadt halottaiból! Mekkora ámítás és gonoszság tehát az ö feltámadását hirdetni! Haljon meg mindenki, aki ebben részes! S ezzel egycsapásra megsemmisíthették volna a Názáretit, művével együtt mindörökre. Ámde ezt megtenni nincs nekik módjukban. Pár héttel rá az apostolok nyíltan prédikálják a feltámadt Krisztust. A főpapok megvesszőzik az apostolokat, hallgatást parancsolnak rájuk, de soha senki kérdőre nem vonja őket a gaz rablás miatt, holott az ilyen népcsalást üldözniük hivatalbeli kötelességük lett volna a főpapoknak” Hogy Jézus valóban feltámadott halottaiból, azt bizonyítják továbbá megtért, azaz volt ellenségei: Pünkösd napján szent Péter és az apostolok tanúskodására 3000-en hisznek a zsidók közül és keresztelkednek meg, másnap ismét 2000-en. S ettől fogva „az Úr igéje mindinkább terjede és igen sokasodék a tanítványok száma Jeruzsálemben: a papok közül is nagy sereg hódola meg a hitnek.” (ApCsel 6,7) Krisztusban hinni akkor a legnagyobb veszedelmekkel, üldöztetésekkel járt. „Nagy üldözés lön az anyaszentegyház ellen, mely Jeruzsálemben vala”, mondja a szentíró. (ApCsel 8,1) Krisztus életében, mikor a benne való hit még nem járt veszedelmekkel, számtalan csodáival alig egynéhányat láncolt magához a zsidók közül; mennyivel kevésbé tudta volna halála után megnyerni a lelkeket arra, hogy ily nagy üldöztetés közt oly rendíthetetlen állhatatossággal, szívós kitartással, halálmegvetéssel dacoljanak hitük megvallásáért mindenkivel szemben, ha az Ö feltámadása nem lett volna a legbizonyosabb?
Hogy oly sokan megtértek a zsidók közül, azt jórészben azoknak a csodáknak is kell tulajdonítanunk, melyeket akkor míveltek az apostolok, mikor Krisztus feltámadását hirdették E csodák oly nyilvánosak voltak, hogy a papi fejedelmek is tudomást vettek róluk. Faggatásukra az apostolok kijelentették, hogy a keresztrefeszített és feltámadott Jézus nevében gyógyították meg a sánta koldust. Erre a papi fejedelmek, vének, írástudók tanakodnak vala, egymás között, mondván: „Mit cselekedjünk ez emberekkel? Mert csodajel tétetett általuk, mi Jeruzsálem minden lakója előtt tudva van, és nem tagadhatjuk.” (ApCsel 4,16)
Láttuk eddig, hogyan tettek tanúságot Jézus feltámadásáról az ő ellenségei. Nézzük most, hogyan tettek tanúságot az ő barátai. Az evangélisták mind a négyen egybehangzólag közlik Jézus feltámadását. (Mt 28; Mk 16; Luk 24; Jn 20)
Megjelenésekor meggyőzte tanítványai minden érzékét, hogy ő áll előttük.¬Meggyőzte fülüket: „Békesség nektek! Én vagyok; ne féljetek!” – Hangjáról megismerhették Mesterüket. – Meggyőzte szemüket: Az apostolok „megrettenvén .és félvén, azt vélik vala, hogy lelket látnak. És mondá nekik: Miért háborodtatok meg s miért támadnak ily gondolatok szíveitekben? Lássátok kezeimet és lábaimat, hogy ennenmagam vagyok”. – Meggyőzte kezüket: „Tapintsatok meg és lássatok, mert a léleknek húsa és csontjai nincsenek, amint látjátok, hogy nekem vagyon. És mikor ezt mondotta, megmutatá nekik kezeit és lábait.” Ezzel sem elégedett meg: „Midőn mégsem hittek és örömükben csodálkoztak, mondá nekik: Van-e valami ennivalótok? Ők pedig hozának neki egy darab sült halat és lépesmézet. És miután evett előttük, vévén a maradékot, nekik adá.” (Luk 24,36-38) Szt. János még azt is följegyezte, hogy „,rájok lehele”. (Jn 20,22) A testi öt érzék közül tehát egyet sem hagyott figyelmen kívül.
Ezen fejtegetéssel, mint egy vakító reflektorral bevilágított a messze századok jövendöléseibe s azok minden homályát eloszlatta. Tisztán látták, hogy amit a próféták a Megváltóról jövendöltek, az őbenne mind beteljesedett. Ezek után belátták, hogy amit Jézus szenvedése előtt feltámadásáról ismételten mondott, azt nem úgy, mint eddig, képes értelemben, hanem a szó szoros értelmében kell venniök. „Még nem értették az írást, sem Jézus szavait, hogy föl kell vala halottaiból támadnia.” (Jn 20,9)
Láttuk tehát, hogy Jézus az ö feltámadásáról tanítványainak nemcsak testi érzékeit, hanem lelki tehetségüket, értelmüket is meggyőzte. E sziklaszilárd meggyőződés szívükre sem maradhatott hatás nélkül. Sőt hozzájárulván a Szentléleknek pünkösdi tűzlángja, nemcsak megtisztította a földi gondolkodás salakjától. hanem szívük lágy vasát kemény acéllá változtatta; mely inkább ketté törik, de meg nem hajlik halandó előtt – soha, örökre.
Pedig, mint láttuk, az apostolok nem egykönnyen hittek Jézus feltámadásában. (Luk 24,36-46) Sőt Tamás még tíz apostolnak sem akart hinni. „Hacsak nem látom – úgymond – az ő kezén a szögek lyuggatását és ujjamat a szögek helyére nem bocsátom és kezemet az ő oldalába nem bocsátom, nem hiszem. És nyolc nap múlva ismét benn valának az ö tanítványai és Tamás is velök. Eljőve Jézus a bezárt ajtón át és megálla középen és mondá: Békesség nektek! Azután mondá Tamásnak: Ereszd ide be ujjadat és lásd kezeimet: és hozd ide kezedet és bocsásd az én oldalamba és ne légy hitetlen, hanem hívő. – Felelé Tamás és mondá neki: Én Uram és én Istenem! – Mondá néki Jézus: Mivelhogy láttál engem, Tamás, hittél: boldogok, akik nem láttak és hittek.” (Jn 20,24-29) Jézus jövendölése ellenségeiről
A zsidókról: fővárosuk, Jeruzsálem pusztulása „Mondom nektek, hogy elvétetik tőletek az Isten országa és oly nemzetnek adatik, mely gyümölcsét megtermi.” (Mt 21,43) – „Nem látod-e, úgymond aranyszájú szent János, amit Az (Krisztus) épített, senki le nem rombolta; és amit Az lerombolt, senki fel nem építette. Megépítette az anyaszentegyházat és senki nem tudta azt lerombolni; lerombolta a (Jeruzsálemi) templomot és senki nem tudja azt újra felépíteni. Pedig már jó ideje annak. Jóllehet megkísérlették, hogy azt lerombolják, mégsem tudták; jóllehet megkísérlették, hogy azt fölépítsék, hasztalan fáradoztak. Megengedtetett nekik, hogy ne mondják: ha megkísérlették volna, megtörténhetett volna. Íme megkísérlették, de nem tudták. Mert Krisztus ereje, amely az anyaszentegyházat megépítette, ugyanaz a templomot is lerombolta.” Jézus jövendölése: barátairól
A keresztényekről
Íme ez eszközök: 12 szegény halász terjesztette. Nem voltak tehát előkelőek. Nem voltak gazdagok. Azt a keveset, amit bírtak, azt is elhagyták. Arany, ezüst, pénz nélkül indultak a világ meghódítására. Nem erőszakosan térítettek, hanem mint a bárányok mentek a farkasok közé. Nem voltak tudósok. Összes tudományuk abból állott, amit az Úr Jézus ajkairól hallottak. Nem voltak ékesen szólók. Egyszerű szavakkal hirdették az Evangéliumot. Ez volt az egyetlen eszközük. Minden akadály dacára terjedt a keresztény vallás és pedig meglepő gyorsasággal. Az egyház 30 éves korában, Néró alatt, Tacitus akkori történetíró szerint, már „rengeteg sokasága” a keresztényeknek szenvedett vértanúságot. A 110. év körül írja Plinius Traján császárhoz a keresztény vallásról: „Mindenüvé elterjedt az a babona, a városokba, a falvakba, a vidékre. Isteneink templomai üresen állanak.” Íme a mustármagból fejlődött terebélyes fa. Kovászhoz is hasonlítja Jézus vallását, mely átalakítja, megjavítja az embereket: szívüket és eszüket. Ahol a keresztény vallás mély gyökeret vert a szívekben, azokat megnemesítette. Ne menjünk messzire. Itt vannak őseink. A vérszomjas, harcias törzseket megszelídítette. A rablások helyett egymás jogait, tulajdonát tiszteletben tartották. A sátrak állandó lakhelyekké, a kardok sarlókká, a lándzsák ekeszarvvá alakulnak át. Földmívelés, ipar lesz az új foglalkozás. A pogány oltárok romjain gyönyörű templomok törnek a magasba. Fejlődnek a művészetek és a tudomány: Megszűnik a rabszolgaság. A nő egyenrangú lesz a férfiúval. Az egyenlőség, testvériség jut érvényre. Megnyílnak a szeretet nyújtotta menhelyek: a betegek, aggok, vakok, süketnémák, stb. nyomorultak számára. Beteljesedett, amit a Titkos Jelentések könyvében (Jel 21,5) olvasunk: „Íme mindeneket megújítok.”
Közben szüntelenül üldözték a keresztény vallást, de hiába. Valóra vált, amit Gamáliel az apostolokra vonatkozólag a gyülekezetben mondott: „Ne törődjetek ez emberekkel és hagyjatok békét nekik; mert, ha emberektől vagyon e tanács vagy e dolog, el fog bomlani; ha pedig Istentől vagyon, nem ronthatjátok el azt.” (ApCsel 5,38) Talmud-e vagy Evangélium?
Láttuk tehát, hogy Krisztus a Messiás. Megtörtént, amit kértek: „Egek harmatozzatok onnan felöl és a föllegek csöpögjék az igazat; nyilatkozzék meg a föld és teremje az üdvözítőt, és az igazság együtt származzék.” (Iz 45,8) – Eljött az a próféta, akiről Mózes jövendölt (5 Móz 18,18): „Hozzád hasonló prófétát támasztok nekik atyjok fiai közül és igéimet annak szájába adom, és megmondja nekik mind, amiket őneki parancsolok. Aki pedig az ő szavát, melyet nevemben szól, hallgatni nem akarja, én leszek bosszúállója,” Eljött az üdvözítő. „Tulajdonába jöve, de övéi be nem fogadták öt.” (Jn 1,11)
Nem ismerte meg a látogatása idejét a zsidó nép. Azért kell pusztulnia fővárosnak, nemzetnek. A megmaradt zsidókat szétszórták az egész világon. „Elszór téged az Úr minden népek közé – mondta már Mózes (5 Móz 28,64) – a föld egyik végétől a másik végéig. S azon nemzetek között sem nyugszol meg, nem is lesz nyugodalma lábad nyomának; mert ott rettegő szívet ad neked az Úr és elapadó szemeket és szomorúságtól megemésztett lelket.” És milyen lesz ez áldozat? Megfelel a zsoltáros (109,4): „Megesküdött az Úr és nem bánja meg: Te pap vagy mindörökké Melkizedek rendje szerint.” Melkizedek kenyeret és bort áldozott. Mi is kenyeret és bort használunk a szentmise-áldozathoz. Miért tűri meg Isten a zsidó népet? Bölcs szándékai lehetnek vele. Ők, mint a keresztény vallás legádázabb ellenségei, aggályos féltékenységgel őrzik azokat a szent iratokat, melyekből mi igazságunk legfőbb bizonyítékait merítjük. „Azért vannak még most is zsidók, mondja szent Ágoston, hogy könyveinket hordozzák a saját maguk megcáfolására. Amikor u. i. a pogányoknak meg akarjuk mutatni, hogy Krisztus megjövendöltetett, ezeket az írásokat hozzuk elő. És hogy a nehezen hívők valahogy ne mondják, hogy azokat mi keresztények szerkesztettük és az Evangéliummal, melyet hirdetünk, prófétákat is költöttünk: azzal győzzük meg őket, hogy mind amaz írások, melyben Krisztus megjövendöltetett, a zsidóknál vannak; a zsidók az ö birtokosaik. Ellenségtől kölcsönzünk könyveket, hogy más ellenséget velük meggyőzzünk „A zsidó hordja a könyveket, amelynek alapján hisz a keresztény. Könyvvivőink lettek: ahogy a szolgák szokták vinni uraik után, hogy azok hordozva ellankadjanak, ezek pedig olvasva megerősödjenek. Úgy tűnik fel a zsidó a Szentírás előtt, melyet hord, mint a vak a tükör előtt. Mások látják öt benne, önmagát nem látja.”
Hogy akaratlanul is nagy szolgálatot tesznek nekünk, arról persze halvány sejtelmük sincs. De nem csoda. Már Izajás (6,10) prófétánál olvassuk: „Vakítsd meg e nép szívét és füleit nehezítsd meg és szemeit zárd be, netalán lásson szemeivel és halljon füleivel és értsen szívével és megtérjen és meggyógyítsam öt.” A zsidó nép Krisztus történeti alakjának legmegbízhatóbb tanúja, mert élő és ellenséges tanú.
És ennek a népnek, mely a maga nemében páratlanul állt a régi történelemben, most sincs hasonlója az újkorban. Szét van szórva az egész világon, s mégsem elegyül más népekkel; üldözik, elnyomják, bántalmazzák, s mégsem gyöngül, mégsem fogyatkozik meg számában. Még fiziognómiájuk sem változott a zsidóknak, bármely éghajlat alatt éljenek. Tizenkilenc század vonult ím már a nép fölött s nem bírt változtatni sem belső, sem külső sajátságain. A mindent megmásító idő nem volt képes az ő sajátos tulajdonságait megmásítani. Nincs hazájuk s mégis külön népet alkotnak; nincs áldozatuk s mégis külön vallásuk van, nincs támasztópontjuk s mégis mindig reménykednek. Krisztus igazi egyháza a katholikus anyaszentegyház
Az „egy”-hez Szent Péter tisztsége halálával meg nem szűnhetett, más szóval, kell, hogy Szent Péternek utódja legyen. Ez következik: a) az anyaszentegyház fogalmából; b) az első főnek rendeléséből és a rendelés szavaiból. a) Az anyaszentegyház társaság. S ki látott valaha társaságot, egyletet, egyesületet, társulatot, községet, hitközséget, országot stb. fő nélkül. Mindegyiknek van emberi elöljárója, még azoknak a hitközségeknek is van a valóságban, a gyakorlatban, akik elvben azt mondják, hogy nekik az Isten a fejük. A többi társaságnak is Isten a láthatatlan fejük, de azért van látható fejük is. Éppen csak a legnagyobb társaságnak, az anyaszentegyháznak ne volna látható feje? Miért volna ez kivétel? b) Láttuk, hogy Krisztus rendelt egyházának főt. Vajon miért. Bizonyára, mert szükségesnek tartotta. De, ha már szükség volt kezdetben közös főre, mikor még kevesen voltak a keresztények, mennyivel inkább most, mikor az egész világ tele van keresztényekkel! De kitűnik az utód szükségessége a rendelés szavaiból is. Bárányai, juhai mindig lesznek Krisztusnak, tehát pásztoruknak is fenn kell maradnia nem személyében, hanem tisztjében. Péter a kőszál, az alap. Az alapnak addig kell állnia, amíg az épületnek. Kötözni, oldozni való mindig lesz; tehát Péternek is mindig lennie kell utódjában. Azért mondta Jézus kétszer is: „a földön”. Hitükben erősítendők mindig lesznek. Tehát Szent Péternek is kell lennie a világ végéig: utódjaiban.
Szent Péter utóda a római pápa A másvallásúak a közös fő hiánya miatt sokfelé szakadtak. A szakadárok külön. külön, független nemzeti egyházakra bomlottak és egyes országokban is több felekezetre oszolnak. A protestáns felekezetek meg éppen gombamódra szaporodnak. Hogy a protestánsok nem egyek, azt maguk sem tagadják. Raffay Sándor evangélikus „püspök” az „Evangélikus Konfirmandusok Kátéjá”-ban a 24. old. 11. kérdésére így felel: „A megtisztított keresztyénség hívei nem alkotnak mind egy egyházat. Akik Luther tanítását vallották helyesnek, azokat ágostai hitvallású evangélikusoknak nevezik; akik pedig Kálvinhoz csatlakoztak, helvét hitvallásúaknak vagy reformátusoknak mondatnak. Egyéb protestáns keresztyének még: unitáriusok, anglikánusok, herrnhutiak, methodisták, nazarénusok, baptisták stb.” Ezek az egymásnak lényegben ellentmondó megtisztított keresztyen egyházak mindegyike az őseredeti tiszta egy anyaszentegyháznak birtokosai volnának?? S ha nem, melyik hát a sok „megtisztított” közül az a színtiszta „keresztyénség”? Körülbelül 300-félek. Hogyan egyezik ez Jézus szavaival? „Szent Atyám! Tartsd meg őket, kiket nekem adtál, hogy eggyé legyenek. .. Nemcsak őérettük könyörgök pedig, hanem azokért is, kik az ő igéjük által hinni fognak bennem, hogy mindnyájan eggyé legyenek.” (Jn 17,11-20) Újabb időben kezdik belátni elszakadt testvéreink ennek az állapotnak a tarthatatlanságát. Szakadárok, protestáns felekezetek együtt gyűléseznek, tanakodnak hol itt, hol ott, hogyan lehetne megvalósítani Krisztus óhaját: „hogy mindnyájan eggyé legyenek”. (Jn 17,20) Csak a legegyszerűbb, legtermészetesebb s egyedül helyes módot nem akarják elfogadni. A pápát is meghívták tanácskozásukra. A pápa udvariasan azt felelte, hogy, ha az elpártolt gyermekei visszatérnek hozzá, tárt karokkal öleli őket atyai keblére. (1928-ban írott szavak!)
A „szent”-hez
Nem azt mondjuk, hogy a katholikus Egyházban csupa szentek vannak, hanem azt, hogy szentek is vannak. Maga az Úr Jézus hasonlítja hálóhoz az Anyaszentegyházat, melyben rossz halak is vannak, majd szántóföldhöz, melyen a búza között konkoly is található.
Az „anya”-hoz
A katholikus anyaszentegyház apostoli A szakadárok 1000, a protestánsok 1500 évre váltak el a katholikus anyaszentegyháztól. Őseik mind katholikusok voltak. Csak a katholikus egyház volt kezdettől fogva úgy, ahogy most van. Aki azt állítja, hogy Krisztus egyháza az idő folyamán annyira elromlott, hogy lényeges javításra szorult, az Krisztust hazugnak káromolja. Jézus mondotta „A pokol kapui nem vesznek erőt rajta.” (Mt 16,18.)
Ők azt mondják: Igenis erőt vettek. A Szenthagyomány nélkül még azt sem tudnók, mely könyvek tartoznak a Szentíráshoz, mert maga a Szentírás erről nem szól. A Szentírás tulajdonképpen a Szenthagyománynak része.
|
vissza