![]()
Ha egy ember valamit intendál (szándékozik tenni) vagy valamilyen célt el akar érni, legelőször is e célról kell helyes elképzelésének lennie. Tényleg nem követhet senki olyan célt, melyről előbb nincs elképzelése, és csak ezen elképzelés segítségével igyekezhet e célt elérni. Vegyünk például egy családapát, aki gyerekeit boldoggá akarja tenni. Elképzelése e cél elérésére abból áll, hogy otthon mindennemű fegyelmet megszüntet. Ámde a fegyelmezetlenség a valóságban szerencsétlenné teszi a gyermekeket. Ha az apa megszünteti a fegyelmet, bár eléri annak eltűnését, de gyermekei boldogságát nem! Ezzel ugyan az apa végrehajtotta elképzelését, de nem érte el célját, mert elképzelése elszakadt a valóságtól!
Hogy egy szentség érvényes legyen, a kiszolgáltatójának (püspök, pap vagy laikus) intendálnia kell „azt tenni, amit az Egyház tesz”, hogy ezáltal közvetítő cselekedete Isten eredeti cselekedete alá helyeződjön, aki egyedüli forrása minden szentségi kegyelemnek. Ezért kell egy püspöknek, papnak vagy laikusnak, mielőtt a szentséget kiszolgáltatja, először elképzelésének lennie arról, mi az Egyház, és utána arról „amit az Egyház tesz”.
Közbe lehet persze vetni, hogy egy ilyen szentség-kiszolgáltató belefoglalja szándékába a hallgatólagos intenciót „azt tenni, amit az Egyház tesz és mindig tett”, de ez nem garantálja szükségképpen, hogy intenciója így valóban érvényes lesz. Egy ilyen „hermeneutikának” sikerül a fejekben mindent összebékíteni egymással, amik a valóságban kibékíthetetlenek! De valaki a fejében egy ilyen „hermeneutikával” létrehozhat-e egyáltalán igazi szentségeket? „Okosodjon ki ebből valaki”, mondhatjuk. Isten egyedül tudja a választ.
Pont az ilyen gondolkodásmódok miatt uralkodik reménytelen összevisszaság a mai Egyházban. Vajon mi vezethetné vissza az egyházi embereket, hogy a fentet a lenttől és a lentet a fenttől újra meg tudják különböztetni? |
vissza