(szerk. megj.: a következő hírt – abszurditása mellett azért is – közlöm, mert nemrégen egy fiatal hívő levelében arról írt nekem, hogy a nyilvánosan eretnekséget állító – vagyis egy dogmát tagadó – püspökök, papok automatikus kiközösítés alá esnek. És azt kérdezte, hogy előfordul-e ilyen eset. Nos, előfordul, mostanában elég gyakran. És történik valami? Ki lesznek közösítve, illetve levonja valaki az egyházjog ilyen esetre vonatkozó előírását?)
Az érsek a tévé nyilvánossága előtt a tisztítótüzet a tisztulás lehetőségének nevezte, majd mondókáját így folytatta: „A halál után is van még egy lehetőség számomra, hogyha Isten felé fordulok, ha elfordulok attól, ami gonoszat tettem, megtaláljam az utat Istenhez, és ezáltal az ígérethez vezető utat, a mennybe vezető utat is.” Ez természetesen tökéletes ostobaság. A halállal az ember számára lejár a próbaidő és a döntés ideje. Ezután már nem tud Istenhez térni. Ezért hív fel Krisztus az Evangéliumban többször is az éberségre. Az Úr abban az órában jön el, amikor nem számítunk rá, mint a tolvaj éjjel, és jaj annak a szolgának, akit alva és készületlenül talál. A buta szüzek zárva találják az ajtót, és már nem tudnak a menyegzői terembe bejutni. Ezért tanítja a katolikus Egyház katekizmusa: „A halállal az ember élete, vagyis az az idő, amelyben a Krisztusban kinyilvánított isteni kegyelmet elfogadhatja vagy visszautasíthatja, végérvényesen véget vet.” A tisztítótűzbe csak azok juthatnak, akik a megszentelő kegyelem állapotában haltak meg, tehát az Istennel való barátságban, de akiknek még bizonyos ideig vezekelniük kell bűneikért. Például a Firenzei Zsinat tanítja: „Azok lelkei, akik valódi bűnbánatban, Isten szeretetében haltak meg, anélkül azonban, hogy előtte a vezeklés méltó gyümölcsei által az elkövetettekért vagy mulasztottakért elégséges elégtételt adtak volna, a halál után a tisztítótűz büntetései által tisztulnak meg.” (DH 1304) |
vissza