„Ha nem hisztek, nem fogtok érteni” Ferencz Sándor, a könyv utószavának szerzője Anzelm istenérvét, több száz év hagyományát követve, ontológiai érvnek nevezi és ilyenként is kezeli. A fordító szerint (= Dér Katalin) ez a felfogás alapvetően téves, mert semmi köze az anzelmi gondolathoz. Anzelm maga is többször világosan megmondja, hogy érve előzetes, nevezzük így, Isten-tapasztalás nélkül nem használható, legalább nem arra, amire ő szánta. Anzelm a Monologionban a tökéletes (jó, igazságos stb.) dolgoktól jut el a tökéletesség fogalmához, s onnan ennek létezéséhez, a Léthez (Istenhez); a Proslogionban pedig az első lépés kihagyásával, a fogalmilag létező tökéletes lénytől („aminél nagyobb nem gondolható” – a „nagy” minőségi értelmében) jut el ennek valóságban-létezéséhez, a Léthez (Istenhez). Szent Anzelm híres formulája: „credo, ut intelligam”. Ennek hagyományos fordítása: „Hiszek, hogy belátásra jussak/értsek.” Anzelm hite, a keresztény hit, elvileg semmiféle célra nem szorul (olyan értelemben, ahogy például a római religio lényege leírható a célzatos „do ut des” formulával. „Do ut des – adok, hogy adj” a római ember istenekhez fűződő viszonyát kifejező szlogen. A lényeg itt, mint látható, az adásnak (áldozatok bemutatása, az áldozatbemutatás rituális formáinak, szabályainak hiánytalanul pontos betartása) az istenség viszontszolgálatának „automatikus” kölcsönössége. E rendszer működésképtelenségét – a célzatos vallási rendszerek elvi csődjét – jelzi a római religio korán, már a Kr. e. III-II. század fordulójától kimutatható válsága. Ennek a religionak épp ezért a hit nem szerves tartozéka.
A keresztény hit elvileg nem célzatos viselkedés, rendszerén belül elvileg nem kérdezhető ez: „Mi célból hiszek?” Vagy inkább, fogalmazzak árnyaltabban, a keresztény hitnek következménye az, hogy birtokában a megismerés, a megértés válik céllá.
A fenti értelmezést Anzelm maga erősíti meg, amikor a „credo ut intelligam” kijelentéshez hozzáfűzi magyarázatképpen: „mert ha nem hiszek (= nem hiszem elővételezettként, hogy Isten létezik), akkor (következésképp) nem fogok belátásra jutni/érteni”.
Mindezek a kijelentések tehát [ha – akkor] feltételes, illetve következményes szerkezetűek, vagyis azonos szerkezetűek, következésképp az anzelmi formula, a credo ut intelligam is ilyen tartalmilag, logikailag, nem pedig egyszerűen csak célzatos, ahogyan – hagyománytiszteletből – e fordításban is áll. Az úgynevezett „ontológiai” istenérv első mondatát elemzői így szeretik: „Isten = aminél semmi nagyobb nem gondolható”. A teljes érvnyitó mondat azonban valójában így szól: „Éspedig úgy hisszük, Te [tudniillik Isten] az a valami vagy, aminél semmi nagyobb nem gondolható”. – Látnivaló: az egész kijelentés (az istenérv) az „úgy hisszük” (credimus) főmondattól függ: ezt a hit-feltételt az érvből kihagyni lehet, de nem szabad. Az elővételezés vagy transzcendentális tapasztalat fogalmával maga Anzelm is él, bár természetesen nem nevezi így. Van ilyen jelentése a credo-nak is, de a modern kifejezés egészen pontos tartalmát leíró anzelmi fogalom a „memoria”, az embernek az a képessége, hogy „sui memor”: képes önnön belső világának legmélyére, azaz Istenre „emlékezni”, vagyis irányulni, reflektálni. Nem másnak, hanem éppen ennek az önreflexiónak egyenes következménye Anzelmnél a belátás/megértés/megismerés, emennek pedig a szeretet, a Proslogion 1. fejezete szerint így: memoria à intellectus à amor. E kapcsolat oka éppen Isten képmásának (imago Dei) belénk teremtett volta, hiszen nem másra, hanem erre emlékezik a sui memor.
Az anzelmi istenérvet tehát nem kezelhetjük előzményei nélkül, s persze következményei nélkül sem. Az egészből a következő gondolatszerkezetet kapjuk:
Anzelm szerint Isten léte ugyan tényleg elgondolható intellectussal, csakhogy ez maga már a memoriából (= credo}) levezetett fogalom:
Kicsoda az insipiens?
Anzelm voltaképpen olyasvalakiről beszél itt, akiből az érzékelés, a memoria sui et ipsius Dei, az önmaga legbensejére reflektálás, a transzcendentális tapasztalat elfogadásának képessége hiányzik. Mire lehet jutni az ilyen emberrel? Anzelm pontosan tudja a választ: „rá lehet beszélni”, „meg lehet győzni” elméjét arról, hogy Isten van. Hithez juttatni azonban nem lehet, mert ennek alapfeltétele hiányzik. Az érvelés végeztével az insipiens marad, aki volt: insipiens. Ő az, aki nem fogja végrehajtani „az átlépést a fogalom rendjéből a lét rendjébe”, „illetéktelennek” ítélvén ezt az aktust. Ő az, aki nemet fog mondani az érvre, s nem is tehet másként. Ő az, aki önnön legbensejére érzéketlen lévén az érv hatására sem lesz képes intelligálni Istent, így értelemmel megalapozott hithez sem juthat, legföljebb valamiféle meggyőződéshez.
Anzelm azért nem volt elégedett az első Isten-definíciójával (Isten = aminél nagyobb nem gondolható), mert az így nyert Isten fogalmat olyasvalaminek érezte, ami az értelmet talán kielégíti, de amelynek birtokában „a szív elégületlen”, mert ezt az Istent nem képes megtapasztalni, magáénak érezni, szeretni. És ekkor Anzelm keresni kezdi „a szív elégületlenségének” okát: ez a Létező, ez az Isten, a filozófia Istene valójában és lényege szerint megragadhatatlan a hit, a személyesség, az érzelem számára. Miért? Anzelm itt jut el a Proslogion XV. fejezetében az úgynevezett második Isten-definícióhoz: Isten nagyobb, mint ami még elgondolható. „Így hát, Uram,,, valami nagyobb vagy Te annál, mint ami elgondolható.” S ami ezután következik, az dráma, agón. Anzelm küzdelme a szív, a hit Istenéért, az értelem, a filozófia Istene helyett, a Lét definíciószerű hidegsége helyett. És Anzelmnek az a meggyőződése, hogy a hit meleg Te-Istene és az értelem hideg Valami-Istene mégsem kettő, hanem egy, s hogy egy-volta bebizonyosodik majd a színről-színre látásban – tehát ez a meggyőződése, érzelmessége ellenére – éppen azért! – minden okoskodásnál világosabban igazolja, amit igazolni kívántunk. Mert mi bizonyosodik be itt Anzelm számára? Pont az, hogy Isten létét ontológikusan, a priori módon nem lehet bizonyítani: valami nagyobb vagy Te, mint ami még elgondolható. Marad a misztérium, az ima és a remény az egyetlen, a túlvilági bizonyosságban.
Anzelm istenérve tehát csak a két mű egészéből érthető meg. E műegész szerint pedig Isten léte belátás előtti (elővételezett) és belátás utáni (túlvilági) bizonyosság: a hit, és nem a pőre belátás bizonyossága. Mindazonáltal a belátás, az értelem sokat tehet, hisz ott van közbül, „a hit és a színről-színre látás között”, azt azonban, amit nem tehet, ne várjuk tőle. A Proslogion végül Anzelm harca Istennek – Istenért.
Anzelmnek már ez a sorsa, jócskán megcsonkítva, s így el is ferdítve vándorol cikkről cikkre, kézikönyvről kézikönyvre [lexikonról lexikonra, tankönyvről tankönyvre], úgy, hogy mindezen írások szerzői ily módon immár egymást, s nem Anzelmet citálják. Ontológiai istenérv nem létezik. S ha létezne, az nagy baj lenne: megszüntetné – fölöslegessé téve – a hitet és annak tárgyát és a szabad akaratot és – belegondolni se jó. Végül egy idézet Szent Anzelm fő művéből, a „Cur Deus homo”-ból (Miért lett Isten emberré). A kérdéses idézet standard idézési módja: „Hanyagságnak tartom, ha szilárdan hiszünk, de nem törekszünk annak belátására, amit hiszünk.” Eszerint az intellectus fontosságának hangsúlyozásáról lenne szó. – Valójában azonban hit és intellectus viszonyáról beszél a szerző, s a teljes mondat a lehető legpontosabb – ezért nehézkes – fordításban így hangzik: „Amiképpen a dolgok rendje azt követeli, hogy előbb higgyünk a keresztény vallás mélységeiben, mint hogy megelőlegeznénk azok racionális vizsgálatát, azonképpen hanyagságnak (tulajdonképpen: az intelligálás tagadásának) tartom, ha nem törekszünk annak belátására, amit hiszünk, miután már a hitben megerősödtünk (tulajdonképpen. a hitben szilárd alapzatot nyertünk).”
|
vissza