Elveszíthetem Istent Átéreztük, hogy abszolút semmik vagyunk, mégis megmaradt a vigasz: az alázatost, a semmit Isten felmagasztalja. De ebből a boldog bizonyosságból is ki kell emelni magunkat, ha megértjük, hogy a kegyelem állapotából, tehát a jó Isten boldogító, szeretetéből is bármikor kieshetünk. Mindig ott a végzetes lehetőség, hogy egy szomorú napon saját hibámból végtelen távolba kerülök Istentől.
Hittétel, hogy senki nem éri el az Isten szeretetének azt a fokát, amikor már lehetetlen számára, hogy bűnt kövessen el. Három tényező játszik itt szerepet: Isten, a világ kísértése és én, az ember. A gyakorlatban is ezt látjuk. Az Ószövetség tele van ilyen személyekkel: Ádám, Saul, Dávid, Salamon. Jézus környezetéből: Péter, Júdás. Az őskeresztények életében is az volt a legnagyobb probléma, hogy mit kezdjenek azokkal, akik elpártoltak hitüktől, megtagadták azt. És a jelen? Vegyük a gyerekeket. Az elsőáldozók fele szokott megmaradni. A bérmálkozóknak talán az egyharmada. A kamaszkor problémái sajnos meghozhatják az elszakadást Istentől. De sok minden eredményezhet hitetlenséget: a tanulás – azt hiszi, hogy túl okos; a házasság – ha hitetlen a házastárs; de egy betegség is. Még öregkorában is elromolhat az ember, akkor sincs bebiztosítva. Salamon is öregkorában romlott el.
Vigyázz, hogy el ne ess!
Mi rontja meg az embert? Van, amikor az élet gyönyöre. Vagy a karrier. Fouché kispap(féle) volt, amikor megcsillant előtte a szédületes út felfelé. Megtagadott mindent, képes volt a lyoni fekete körmeneten egy szamár farkára kötni a Bibliát. Amikor véget ért a nagy karrier, akkor újból mindennap ott volt a szentmisén.
Egyetlen okos dolog, lelkünk mélyén megélni ezt a lelki nyomorúságot, kiszolgáltatottságot, hogy törékeny cserépedényben hordozzuk lelkünket, hogy egyáltalában nem vagyunk kisebb veszélyben, mint Thor Heyerdahl nádhajója a viharzó tengeren.
Milyen a bűnbánatunk? A bűnbánat tehet igazán naggyá bennünket. A pápától kezdve a gyerekig akkor a legnagyobb az ember, amikor gyónni megy. Most körüljárjuk a bűnbánót, önmagunkat, és meglátjuk, hogy a bánatunk legtöbbször mennyire tökéletlen, mennyire semmi. A súlyos bűn megsemmisíti az embert. Ez nem üres szó, hanem halálos tény. Nem is fejezi ki az egész valóságot: az ember ezáltal nemcsak nullává lesz, hanem átkerül a negatív tartományba. Az ember igazi nagysága, hogy ebből a feneketlen mélységből ki tud emelkedni. Ezért olyan óriás az, aki gyónni indul.
De nézzük csak meg: Mi miatt bánjuk elkövetett bűneinket? Bűneink előbb-utóbb meghozzák a maguk „gyümölcsét”: ezer bajba kerülünk miattuk. Sokan csak azért bánjuk bűnös dolgainkat, vagy hagyjuk abba, mert félünk a törvénytől, az emberek ítéletétől, a megvetésétől. De ez semmi, ennyire a kutya is viszi, vonyítva szalad el, ha megverik. Elgondolkoztató dolog történt velem. Valaki több mint húsz éve megsértett – én már nem is emlékszem rá –, s amikor találkozott velem, első dolga volt bocsánatot kémi. Mennyire bánthatta a lelkiismeret húsz hosszú éven át. Ez szép, de azt kell mondani erre is, hogy nem sok. Messze-messze van az igazi bánattól: csupán saját magán akart könnyíteni. Nem javulni akart, csak menekülni az önkínzástól.
Bánatunknak akkor lesz értéke, ha valamiképpen belefoglaljuk Istent. Sajnálkozásunknak tehát ne csak természetes, hanem mindenekelőtt természetfeletti oka legyen. A választott nép történetében is látjuk, hogy amikor jó dolguk volt, elfordultak Istentől, amikor verte őket, visszatértek. A katona a fronton megfogadja, hogy ha egyszer kiszabadul ebből a pokolból, mindenkinek elmondja, milyen jó az Isten. Azután hazakerül, és senkinek nem szól egy szót sem.
Fájdalmas látni, hogy egész maga¬tartásunkból Isten felé is, ember felé is, hiányzik a jóság. Hálátlanok vagyunk, csak kihasználjuk a másikat. Ebben a bánatban, amit a félelem hoz ki az emberből, ez van. Milyen az igazi bánat? A tökéletes bánat? Alapja az Isten iránti szeretet. Bánom, mert velük a végtelenül jó Istent megbántottam. Nem a félelem ejti az ilyen embert kétségbe, hanem az szorítja össze a szívét, hogy milyen hálátlan is volt! Elrémíti a távolság, milyen messzire került az örök, végtelen Jóságtól. Régi életét megveti és elveti, utálja, és a szeretetben megszületik az igazi új ember. Ez nem egy pillanatra szól, nem is egy napra, hanem olyan erős benne az akarás, hogy nem is mer arra gondolni, hogy újból visszaessen! Emlékezzünk sokszor Jézus kínszenvedésére. Ha együtt tudunk Vele érezni, sajnálni, megsiratni Öt, miénk az igazi bűnbánat. Próbáljuk meg, és a törpéből óriás lesz, és az igazi bánat nyomán valami egészen rendkívüli öröm tölti be majd szívünket.
Kiszolgáltatottak vagyunk „Mid van, amit nem kaptál? Ha pedig kaptad, miért dicsekszel, mintha nem kaptad volna?” (1 Kor 4,7) Az egész emberi élet erre van felépítve. Ez ösztönöz arra, hogy alázatosak legyünk, és olyanok, mint a gyermek.
Az élet mindennapjaiban érezzük, hogy másoktól függünk, másokra szorulunk egész lényünkben. Sorolhatnám vég nélkül: szülő, hitvestárs, szomszéd, orvos, rendőr. A kisbaba létében függ az anyától, azért ragaszkodik hozzá annyira. De sokszor mi magunk veszítjük el a jogunkat, és válunk kiszolgáltatottá. Minden rossz tettnek, szónak ez egyenes következménye. Szóval a mindennapi életben egy másoknak tökéletesen kiszolgáltatott, mások kegyére, irgalmára rászoruló ember vagyunk.
Isten irgalma „Kegyelemből részesültetek a megváltásban. Nem a magatok érdeme, hanem Isten ajándéka. Nem tetteiteknek köszönhetitek, hogy senki ne dicsekedjék.” (Ef 2,9) Ami érvényes a természetes életre, végtelenszer inkább a természetfelettire, a lelki életre. Itt minden a kegyelem. Meg kell érteni, hogy a mi indulásunk a végtelen mélység, a bűn, a kárhozat, amelyből Isten tisztán csak szeretetből emelt ki minket. Elküldte egyszülött Fiát, aki értünk meghalt a keresztfán, szörnyű kínokat szenvedve. Mindaz a lelki szépség, tisztaság, amit elértünk, Isten irgalmának a műve. Hogy nem ragad el bennünket az ár, abban feltétlenül benne van a magunk erőfeszítése is, de az első az Isten irgalma. Ö megszánta, megszerette bűnös gyermekeit. Isten világában az égvilágon minden ajándék és jóság.
Tudni kell az ajándékot elfogadni. Nagyon sokan nem fogadnak el ajándékot senkitől; mert azért hálásnak kellene lenni, és az az embert lekötelezné. A gőgös az ajándékot azért nem fogadja el, mert úgy érzi, az megalázza. El kell fogadnunk, hogy kiszolgáltatottak vagyunk, Isten és az emberek jóságából élünk. Ha elvállalom a kicsinységet, az oly jó. Kis Szent Teréz kis útjának is ez a lényege, hogy az ember egy játék labda legyen. Örülünk, ha kézbe vesznek, foglalkoznak, játszanak velünk, és nem tiltakozunk ellene, mintha olyan nagyon nagyok lennénk. Tehát senki se dicsekedjék, hanem legyen olyan, mint a gyermek: szeresse, hogy törődnek vele, hogy dédelgetik. Az irgalom isteni tulajdonság. Isten nyomán emberi is. De nincs is sehol máshol irgalom. Nincs a természetben, a gépek világában, az állatvilágban, a kémiai reakciókban. Ahol törvények és állati ösztönök vannak, ott nincs irgalom, mert ez valami egészen más, nem lehet beprogramozni, még előírni sem. Szív kell hozzá.
A félelem
A félelem sajátos emberi élmény. A baj még nincs jelen. Örülhetne és vigadhatna az ember, de retteg egy, a jövőben bekövetkező vagy csak fenyegető baj miatt.
Jó lenne nem félni. Ha az Olajfák hegyén vérrel verítékező Jézust nézem, aki remegett és gyötrődött, s aki a kereszten így imádkozott: Istenem, Istenem, miért hagytál el engem, akkor az az érzésem, hogy ez az egzisztenciális félelem bizonyos mértékben velejárója az eredeti bűn révén megsérült emberi természetnek. Ebben is megéljük, hogy mennyire semmik vagyunk. Az egyik verpeléti öreg bácsi így emlékezett gyerekkorára: Amikor ő aludt, mellette az édesanyja imádkozott. Nagyobb biztonságban érezte magát, mintha egy hadsereg lett volna ott.
Az emberfélelem Liszt Ferenc Oroszországban a cárnak zongorázott, miközben az elkezdett beszélgetni. Mire Liszt odafordult hozzá, és megkérdezte: „Felség, nem zavarja a zongorázásom?” Rövidesen értésére adták, hogy hagyja el az országot. Úgy látszik, hogy ő nemcsak zseni, hanem igazi ember is volt.
Sajnos ma mindenki a másik kedvéért hallgat, beszél, cselekszik. Dehogy a kedvéért, a másiktól való félelmében. Emberfélelemből. És olyanokat tesznek, mondanak, amit egy másik társaságban a világ minden kincséért sem tennének. Mi a következménye az emberfélelemnek? Így válik lehetségessé minden gonosztett. Így lehetett Jézust keresztre feszíteni. A gyáva naponta sokszor meghal lelkileg, viszont az igazi bátor előtt még a vihar is lecsendesedik. Mi itt a megoldás? Akinek nincs mit veszteni, azt nem lehet rémítgetni sem. Akinél a lelki értékek magasan felette állnak a világ javainak, az lassan közömbös lesz az emberfélelem ügyében. Hiszen végső fokon nem az emberek kezében vagyunk, hanem Isten kezében. Ö ki is tud menteni, veszni is engedhet. De minden emberi akarat ellenére az Istené valósul meg! Az ember kis isteni „gesztusokból” érzi, hogy az égi Hatalom vele van. Persze bennem is van egy csomó félelem, de olyan próbálok lenni, mint a Pál utcai fiúk kis Nemecsekje, aki remeg, fél, de azért elmegy a szigetre, felmászik a fára, és kihallgatja a vörösingesek tanácskozását. Az ember fél, de nem hátrál, és mindenkiben igazi felebarátját látja, aki irgalomra szorul. Minél jobban hatalmába kerít bennünket Jézus szeretete, annál inkább észrevétlenül mindig jobban eltűnik a félelem, és helyébe lép egy végtelen nyugalom és biztonságérzés, amit aztán senki nem vehet el tőlünk.
Ez a bűnbánat! Annak idején Kelemen Didák minorita atya vezette be a missziót, a lelkigyakorlatot Miskolcon. Erről így írt: „Oly nagy zokogással voltak, hogy meg kellett inteni a népet, hogy csendesedjenek, szűnjenek a sírástól. Voltak töviskoronákban, láncok, kötelek a nyakukban. Voltak, akik kereszteket hordtak.” Ez az 1730-40-es évek magyarságának a lelkülete! Hogy felindítsuk bánatunkat, lássuk sorjában: Mit szenvedett Jézus, és ki Ő? Mit teszünk mi, és kik vagyunk?
Jézus a szenvedésben a maximumot nyújtotta. De ha csak magát a szenvedéstörténetet nézem, akkor csak egy borzalmas dráma, amit párhuzamba állíthatok Spartacus és a többiek keresztre feszítésével. Tehát, aki a fán függ, értem vette magára a kínlódásra rendkívül alkalmas emberi természetet, és értem szenved. Így mindannyiunkhoz a legközelebb áll. Hogy mit jelent ez a világot megmentő passió, az alábbi esettel érzékeltetem: Amikor Losoncon a nyilasok a templomtéren felakasztották a szerencsétlen katonaszökevényeket, nyakukba táblát tettek: Így jár az áruló. Tizennyolc éves fejemmel, szédelegve haladtam el a felakasztott katonák alatt. De mi történt volna akkor – még a lehetőséget is rossz feltételezni –, ha megpillantottam volna az egyik fán édesapámat. Nem tudom, mit tettem volna, de biztos, hogy a végén mellé akasztanak engem, a fiát is. Jézus közelebb áll hozzánk, mint a szüleink. Az én Jézusom keresztre feszítve! A bűneimért... Ez a bűnbánat! |
vissza