Különösen a katolikusok nem tudják megkerülni ezt a problémát: ha katolikusok akarnak maradni, akkor át kell törniük a „hallgatás spirálját”.
Meghalt Elisabeth Nölle-Neumann; ő volt a felfedezője a „hallgatás spirálnak”. E kifejezés alatt egy megfigyelést kell érteni, nevezetesen, hogy milyen sok ember hallgat olyankor, amikor szólniuk kellene, és hogy ennek mi az oka.
Ma „politikai korrektségről” beszélünk. Miért olyan hatalmas ez? Mert a helyes oldalon lenni szép dolog, míg kiközösítve lenni borzasztó érzés. Ezért vigyáznak annyira az emberek arra, hogy mit gondolnak a „többiek”! Mindenki tudja, hogy ez az elemzés helytálló. Mindenki felfedezheti a hallgatás-spirál törvényét a saját életében is, remélhetőleg csak kísértésként és nem az igazság elárulásának formájában! A közvélemény ilyen parancsainak tipikus példáit könnyű megtalálni. Abortusz, homoszexualitás, darwinizmus, az igazság relativitása – és hát igen, az Egyház! Ebben a kérdésben is tudja mindenki, mit kell gondolni és a társaságban mit kell mondani, hogy odatartozó, és ne kirekesztett legyen. És a keresztények? Az ő sorsuk eleve elrendeltetett, nekik kívülállóknak kell lenniük, hacsak nem mentik magukat „én katolikus vagyok, de” létbe. Én katolikus vagyok, de természetesen nem értek egyet – és ekkor jönnek a divatos kérdések, vagy „mindazzal, amit a pápa mond”.
De a keresztények, különösen a katolikusok nem tudják megkerülni ezt a problémát: Ha katolikusok akarnak maradni, akkor át kell törniük a „hallgatás spirálját”. Mivel a közvélemény az Evangéliumot soha nem tudta és nem is fogja tudni elfogadni.
De mielőtt valaki magát egy ilyen kirekesztettnek tartja, meg kell vizsgálnia, vajon ez a kirekesztés nem a saját hibájából történt-e makacsság és a többiek elutasítása miatt? Csak ez után érvényes: „Boldogok vagytok, ha nevemért kiközösítenek benneteket…!” 2010. május 17. |
vissza