A neokatekumenátus alapítója, Kiko, írt egy Katekizmust, amelyet csak
a „beavatottak”, a katekéták olvashatnak. Ennek a katekizmusnak az alapján
több teológus is felhívta az Egyház figyelmét ennek a mozgalomnak az
eretnek tanítására. Ez a felhívás, sajnos, elkerülte II. János Pál pápa
figyelmét, aki – bár csak informálisan – elismerően és jóváhagyólag
nyilatkozott az említett mozgalomról. Mielőtt
részletesen tárgyalnánk (idézetekkel alátámasztva) Kiko eretnek tanítását,
álljon itt egy rövid összefoglaló a neokatekumenátus alapítóinak eretnek
tanításairól, ugyancsak a Kiko-Carmen-féle „Katekizmus” alapján:
A mozgalom alapítói azt tanítják, hogy a)
Istent nem bánthatja meg a bűn; b) Az ember
nem követhet el bűnt, mert hiányzik a szabadsága a rossznak való
ellentmondásra; c) Így az embert nem kötelezi
semmiféle jóvátétel; d) Az engesztelő áldozat
nem keresztény gondolat, mert gyökerei a pogányságba nyúlnak;
e) Krisztus halála nem volt engesztelő
áldozat; f) Következésképpen Krisztus nem
váltotta meg az embert; g) Így az ember
alapvetően továbbra is tévelyeg, és nem képes jót cselekedni, ui. a gonosz
rabságában van; h) Az üdvösséghez elég, ha az
ember elismeri bűnösségét, és hisz a feltámadt Krisztus erejében;
i) Krisztus nem példakép az ember
életvitelére; j) Ezért szükségtelen megígérni
jobbulást és törekedni arra; k) Így az ember
egyedül Isten irgalmában bízhat, amely mindenkit megment. Ezért a
Kiko-féle teológia nem ismeri a tisztítótüzet és a kárhozatot;
l) A szentmise nem valódi áldozat, hanem csak
közösségi lakoma, amely a feltámadt Krisztus üdvözítő erejét ünnepli;
m) A konszekrált kenyér nem változik át, nem
lényegül át Krisztus Testévé és Vérévé, hanem csak jelképezi Krisztus
lelki jelenlétét; n) Mivel tagadja a
szentmise áldozati jellegét és a transszubsztanciációt, tagadja a
valóságos jelenlétet is, így értelmetlenné válik az imádás mozzanata is;
o) Az áldozati jelleg tagadása magával hozza
a felszentelt papság tagadását, és egyedül Krisztus papságát ismeri el. Az
eucharisztiát a hívők közössége ünnepli, hiszen mindannyian egyenlő módon,
különbség nélkül részesülnek Krisztus papságából;
p) A felszentelt papság tagadása magával
hozza a hierarchia tagadását is, ill. annak alapja, a papi rend
szentségének tagadását; q) Így az Egyház
többé már nem hierarchikus és látható társaság;
r) Az Egyház nem más, mint az egyes hívők,
akiket a Szentlélek ihlet, és akik a saját maguk által értelmezett
Szentírásból ismerik fel a követendő utat; s)
Az első századok karizmatikus Egyháza eltűnt, megszűnt, amikor a
konstantini béke nyomán hierarchikus társasággá szerveződött;
t) A II. Vatikáni Zsinattal feltámadt
Krisztus Egyháza, és Kiko lett ennek a feltámadt Egyháznak legnagyobb és
legtekintélyesebb reformátora. Ez az Egyház végre a Szentlélek, a
szabadság, a karizmák, az ökumenizmus Egyháza.
(forrás: Enrico Zoffoli: Il neocatecumenato della Chiesa Cattolica –
lettera aperta al clero italiano, Edizioni Segno, é.n.)
Most pedig következzen a téves tanítások részletesebb ismertetése Luigi
Villa olasz pap könyve alapján (Eresie nella dottrina neo-catecumenale,
Editrice Civilta, Brescia, 2000)
A legfőbb eretnek tételek Kiko és Carmen tanításában
Kiko Argüello és Carmen Hernandez tanítása, írásai, amelyeket a
Neokatekumenátus „katekétái” használnak, tele vannak teológiai
tévedésekkel, hibákkal, újakkal és régiekkel egyaránt, és sokszor
önmaguknak is ellent mondanak, nem is beszélve az Egyházi Tanítóhivatal
sok, öröktől vallott tanításának. Persze, ez
nem lephet meg minket igazán, és nem csak amiatt a fura csend miatt, ami
körülveszi ezt a valódi szektát, hanem azért is, mert az, akinek
kötelessége lenne őrködni a hitletétemény fölött, és aki annak egyedüli
őrzője, látszólagosan „jóváhagyta” ezt a mozgalmat (II. János Pál pápa – a
ford. megj.). Mindegy, senki nem tilthatja
meg, hogy nyilvánosan, határozottan és folytonosan rámutassak a hittel
kapcsolatos tévedésekre, köztük azokra is, amelyek Kiko és Carmen
„katekézisében” találhatóak, és amelyet bárki elolvashat az „Orientamenti
alle Equipes di catechisti per la fase di conversione” opusban.
A Katolikus Egyház – az egyetlen akol
Kiko, és társa Carmen, ezeket írják az Egyház természetével,
küldetésével és „végzetével” kapcsolatban:
„Talán azt gondolhatnánk, hogy az Egyháznak az a küldetése, hogy minden
embert, aki az Egyházon kívül van, megfogjon, és az Egyházon belülre
vigyen. (…) Ha ez lenne az igazság, akkor kétségtelenül azt mondhatnánk,
hogy Jézus Krisztus 2000 év után kudarcot vallott, mert azok száma, akik
ma valóban az Egyházban vannak, nagyon kevés. Ha az Egyháznak az a
küldetése, hogy oda mindenki belépjen, hogyan engedhette meg Isten, hogy
azok, akik tényleg bent vannak, olyan kevesen legyenek?” (Orinetamenti… p.
81)
„(Az Egyháznak) nem az a küldetése, hogy oda mindenki belépjen, és
jogilag a tagja legyen, hanem az, hogy az emberek megvilágosodjanak az
Egyház által, és eljussanak az Atyához.” (uo.)
„Az Egyházon kívül nincs üdvösség. (…) Ebben a mondatban, jogilag
értve, visszatükröződik azoknak a mentalitása, akik hallgatni fognak
titeket. Alapvetően ez ma az elképzelés az Egyházról, és ezért van az,
hogy minden betegnek fel kell adni az utolsó kenetet, az utolsó
pillanatokban végzett gyónások, az éppen megszületett gyermekek gyors
megkeresztelése, stb. Ui. ha az Egyház az üdvösség egyetlen »asztala«, és
mindaz, aki jogilag nem tartozik hozzá, elkárhozik, akkor valóban így kell
csinálni.” (p. 82; vö. pp. 83-84, 86)
„Az Egyház egy esemény, egy történet, egy cselekedet…” (p. 87)
„Az ősegyház sohasem tekintett önmagára úgy, mint az üdvösség egyetlen
»asztalára«, hanem mint egy misszióra a történelem keretein belül…” (p.81)
„Így gondoljuk el az Egyházat: triumfalizmus és prozelitizmus nélkül,
anélkül, hogy mit tudom én hová akarnánk elvinni Jézus Krisztust, vagy
hogy mindenki belépne az Egyházba.” (p. 86)
Eddig az idézetek.
Kiko-Carmen szerint, tehát, egészen mindegy, hogy valaki a Katolikus
Egyházhoz tartozik-e vagy sem, a „hierarchikus”, a „látható” Egyházhoz,
amit ők „joginak” neveznek, mintha azt nem is Jézus Krisztus alapította
volna. Mintha a „többi juh”, akik még nincsenek Jézus Krisztus aklában,
nem tartoznának Krisztushoz, és nem lennének kötelezve arra, hogy
belépjenek az egy akolba, hogy „egy nyájat” alkossanak.
A katolikus hit különbözik Kiko-Carmen
eretnek tanításától! (Vö.: toledói zsinat: DS 575; III. Ince pápa: DS 792;
IV. lateráni zsinat: DS 1191; firenzei zsinat: DS 1351; XII. Leó pápa: DS
2720; XVI. Gergely pápa: DS 2730; IX. Pius pápa: DS 2785, 2865, 2917; XII.
Pius pápa: DS 3821, 3866-3873)
Az Egyház hierarchikus felépítése
Kiko ezt írja: „Az Egyház nem jogi, hanem
szentségi valami.” (p. 167) „A bűnbánati fegyelemmel nyert az ősegyház
jogi dimenziót.” (uo.) Kiko, tehát,
elutasítja „az Egyház jogi értelmezését” (uo.), és felteszi a kérdést:
„Hol van tehát az Egyház?” (uo.), majd maga felel a kérdésre: „Ott, ahol a
Szentlélek van, a feltámadt Jézus Krisztus éltető Lelke, ahol a hegyi
beszéd szerinti új ember van. Ahol ez megvan, ott van az Egyház…” (p. 88)
Az Egyház, tehát, nem hierarchikus. A püspökök, a papok és a szerpapok
nem lényegi elemei tehát az Egyháznak! De Kiko már korábban is világosan
leírta, hogy a plébánia, a plébános, a segítői nem alkotnak Egyházat,
ahogyan a közösség és a pap sem. És nem érdemes katekizmust tartani,
kinyilatkoztatott igazságokban hinni, mert az Egyház – még mindig Kiko
szavaival – egészen más valami! Vagyis: a Szentlélek által ihletett hívek
közössége, akik Isten kegyelmében élnek a lélek és a hegyi beszéd szerint.
Persze, ők sem alkotnak látható társaságot!
Íme, az eretnek Kiko locsogása. Persze, nem más ez, mint a már
ünnepélyesen az Egyház Tanítóhivatala által elítélt tételek ismétlése.
Elég csak pl. a következő személyekre gondolnunk: Montano és követői (DS
893), a „fraticelli” mozgalom (DS 910-912), Wyclif (DS 1187), Husz (DS
1201), Luther (DS 1465 kk), P. Quesnel (DS 2474 kk), janzenisták (DS
2615). Illetve elég ezek után elolvasni XII. Pius pápa „Mystici Corporis”
kezdetű enciklikáját.
Isten szava és az Egyházi Tanítóhivatal
Kiko ezt írja: „Azt akarjuk, hogy ezen az
úton (ti. neokatekumenátus) az emberek közvetlenül találkozzanak a Biblia
könyveivel. Nem túl hasznos, hogy az emberek otthon olvassák a Bibliát,
mert a negyedik napon már belefáradnak. A Biblia önmagát értelmezi,
párhuzamokon keresztül.” (p. 372)
A számtalan pápai dokumentumokról Kiko szinte soha nem beszél. A 21
egyetemes zsinatból csupán kettőt idéz: a Trientit és a II. Vatikánit, de
csak azért, hogy a kettőt egymással szembehelyezze.
Pl. a Trienti zsinatot, amely a protestáns
eretnekségek elleni harca miatt olyan fontos, Kiko csak azért idézi, hogy
utána leszidja: „A Trienti Zsinattal, a XVI. és XX. század között, minden
megkötődött.” (p. 174)
Majd ezt írja: „A Trienti Zsinaton minden
figyelem a lényegekre, a hatékonyságra irányul, és elveszítik szem elől a
jel szentségi értékét.” (p. 175) „A Trienti Zsinattal a XVI. században
minden megmerevedik, radikális módon rákényszerítik mindenkire a római
rítust. Ezáltal már semmit sem lehet elvenni, semmit sem lehet hozzáadni a
miséhez. Így érkezett el hozzánk a mise. Ez a merevség olyan sokáig
tartott, hogy amikor először megváltoztatták a liturgiát, mindnyájan
megbotránkoztunk, mert azt hittük, hogy a liturgia változtathatatlan. Ez
pedig tévedés.” (p. 325) „A Trienti Zsinat után ott maradtunk a
lényegekkel, hatékonyságokkal, és megfeledkeztünk a jelek fontosságáról.”
(p. 327)
Fel kell tennünk a kérdést: Kiko nem tudja, hogy a Trienti Zsinatnak
végérvényes dogmatikai értéke van? (vö. II. János Pál: általános
kihallgatás, 1986.I.8., 1986.X.8). A nagy teológusokat – pl. Aquinói Szent
Tamás –, akik előkészítették, kifejtették és megvédték az Egyház
tanítását, Kiko soha nem idézi; sőt, csak gyanakvást és lekicsinylést hint
el velük kapcsolatban, amikor igyekszik nevetségessé tenni pl. az
eucharisztikus dogmákkal kapcsolatos „vitáikat” és írásaikat. (vö. pp. 74,
251, 264, 325, 326, 329) Néha úgy tűnik, hogy
Kiko az Egyházi Tanítóhivatalra hivatkozik, de gyakran önellentmondásba
keveredik, amikor pl. a sajátos írásmagyarázataival ellentétbe kerül a
Tanítóhivatallal – pl. a Mt 19,16-29; Lk 18,18-30; ApCsel 5,1-4
magyarázataival. Számtalan olyan szentírási
hely van, amelyet Kiko egészen ellentétes módon magyaráz, és ezek
általában a következő témákhoz kapcsolódnak: megváltás, Krisztus
engesztelő áldozata, áldozat a világ bűneiért, stb. Sőt, Kiko „démontól
megszállottnak” tartja azokat, akik elutasítják az ő tanítását,
értelmezéseit, amelyek szerinte „vitán felül állnak”.
Szolgálati papság és általános papság
Kiko így ír a katekéziseiben: „Nincsenek
papjaink sem, vagyis olyan személyek, akiket elválasztunk mindenki mástól,
és ők a mi nevünkben is kapcsolatba lépnek az istenivel. Mert a mi papunk,
aki közbenjár értünk, Krisztus. És mivel mi az Ő teste vagyunk, mindnyájan
papok vagyunk. Az egésze Egyház papi, vagyis közbenjár a világért. Igaz,
hogy a papság egy szolgálatban válik láthatóvá, és vannak olyan testvérek,
akik ezt a papságnak szolgái. Az Újszövetség nem használja a „pap” szót,
csak Krisztusra. Ehelyett szolgákról és presbiterekről beszél.” (p. 56)
Így a neokatekumen közösségekben már nem a pap (felszentelt személy),
hanem a katekéta (laikus) az, aki vezeti, irányítja, kormányozza a
közösséget – az Egyház hagyományos tanításával szemben.
Pedig még II. János Pál pápa is azt mondta:
„A papok tevékenysége alapvető marad! Ők a közösség vezetői!” „A
felszentelés erejében, benneteket egy különleges jeggyel jelöltek meg,
amely Krisztushoz tesz hasonlóvá benneteket, hogy az Ő nevében
cselekedhessetek. Így a felszentelt papot úgy kell fogadni, mint aki
Krisztus nevében tevékenykedik, mint aki magában hordozza a lelkek
Mesterének, Megszentelőjének és Vezetőjének elengedhetetlen felelősségét.
Olyan felelősség ez, amelyről a pap semmilyen körülmény között nem mondhat
le.” (1985.XII.9)
Kiko viszont ezt írja: „A közösségek nagy
veszélye, hogy a papok, akaratlanul is, megölik azokat. A (neokatekumen)
közösséget a saját útján egy felelős laikus vezeti majd.” (p. 371) Majd
hozzáteszi: „Ezek a közösségek nem haladnak
majd egyedül, ahogy nekik tetszik, azt csinálva, amit éppen akarnak.
Ezeket a közösségeket mi vezetjük majd a Püspök nevében (!). Hiszen
küldetésünk van (!), hogy titeket a felnőtt hitre, a Keresztségre
vezessünk (!?). Ezért nincs katekumenátus a katekéták tekintélye iránti
engedelmesség nélkül.” (p. 371, kk.) Majd még
világosabbá teszi, mire gondol: „A plébános csak a helyi egyházat
(plébánia) vezetheti, ami nem a neokatekumen közösség!” Íme, egy skizma a
plébánián belül!
A katekétákról ezt írja: „Akit katekétának választottak, úgy tekinthet
magára, mint akit eltöltött a Szentlélek, ezért az ő döntései minden vitán
és tévedésen felül állnak. Ui. birtokolja a lelkek megkülönböztetésének
ajándékát.” (p. 188)
Összefoglalva, ezen a pontos is nyilvánvalóvá válik a neokatekumen
mozgalom eretnek mivolta, hiszen eleve ők választják a katekétát, nem
pedig a püspök vagy a plébános nevezi ki, akiknek pedig egyedül lenne rá
joguk. A katekétáknak a „küldetést” a mozgalom tagjai adják, egy Kiko
által kitalált szertartáson belül, amelyben még a kézrátétel is szerepel.
Mindebből látszik, hogy gyakorlatilag egy párhuzamos egyházat, egy
párhuzamos hierarchiát akarnak kiépíteni.
És most újra álljunk meg, és mondjuk ki bátran és egyértelműen, hogy a
neokatekumenátus egy eretnek mozgalom, sőt, korunk talán legveszélyesebb
eretnek mozgalma, hiszen érthetetlen módon éppen Az (II. János Pál pápa –
a ford. megj.) védelmezi és bátorítja őket, Akinek feladata lenne az
eretnekség elítélése és kiirtása az Egyházból.
(szerk.: Ez az dolgozat még II. János Pál pápa pontifikátusa alatt
íródott. Mint tudjuk, utóda, XVI. Benedek pápa sem lépett fel határozottan
e mozgalom ellen, sőt, bár eleinte úgy tűnt, valamiféle utasításokat ad
majd nekik, végre is elfogadta alapszabályzatukat.)
Lásd e mozgalomról még a honlap következő cikkeit:
Hírek az „új-katekumen
út” mozgalomról A
új-katekumen-mozgalom valódi „tavasza a reménynek” az Egyház számára
Az
új-katekumen mozgalom Áldoztatás
ülve Százezrek
Pünkösdkor a római Szent Péter téren |