A magyar nép egyszerű gyermekei nem fektették okiratokba a maguk hitét. Szent István korában általában még a királyok sem tudtak írni. De okiratoknál szebben bizonyítja mélységes hitét, áradó szeretetét, a szívből fakadó ének, amelyben egész lelke kitárul. Amit hisz szívében, azt az ajkán hordja. Templomokban, búcsúkon énekkel vallja meg hitét. S ez az ének nemzedékről nemzedékre, szájról szájra száll.
Már Szent Gellértnek feltűnt, hogy a magyar hívő ajkáról sosem hallja Mária nevét. Megmagyarázták neki: „Az ő saját nevét, mármint Krisztus Édesanyjáét, a magyarok nemzetsége nem ejti ki, hanem náluk csak úrnőnek, királynőnek hangzik.”
A magyar népének, vagyis vallásos ének szinte egykorú a kereszténység megerősödésével magyar földön. A Könyves Kálmán alatt megtartott esztergomi zsinat (1114) határozata: „A templomban semmi se olvastassék vagy énekeltessék, amit a zsinat jóvá nem hagyott”, és annak megismétlése a IV. László alatt megtartott budai zsinaton (1279) mindenesetre azt bizonyítja, hogy már az első keresztény magyar századokban (XI-XII. század) virágzott a magyar nép nótafáján olyan ének is, amely a templomban hangzott el. Ilyen népének volt a magyar nép eredeti himnusza, a Boldogasszony Anyánk is, mellyel az egyszerű nép azt a hitét fejezte ki, hogy Isten és a Nagyasszony mindenütt és mindenkor meghallgatja a fohászát és segít neki. Ezzel a hittel megélt, reális kapcsolat zeng az ősi magyar máriás énekeinkben.
|
Boldogasszony Anyánk, régi nagy Patrónánk!
Ó Atyaistennek kedves, szép leánya,
Nyisd fel az egeket sok kiáltásunkra,
|
vissza