(Harc a reverzálisok ellen)
A katolikus Egyház, mivel magát az igaz vallásnak s ami ezzel egyértelmű: az egyedül igaz hit, tehát egyedül üdvözítő vallásnak tartja, a vegyes házasságot csak akkor engedi meg, ha minden születendő gyermek katolikus lesz, és ha a katolikus fél házassága megáldására egyedül csak a katolikus Egyház áldását kéri ki, tehát egy másik „vallásnak”, bármely legyen is az, közreműködésétől tartózkodik.
Teljesen ostoba beszéd, hogy az Egyház ezzel megsérti a keresztény felebaráti szeretetet. Éppen ellenkezőleg, éppen a felebaráti szeretet követeli tőle ezt a viselkedést. A rossztól, a bajtól, a tévedéstől a tudatlan, de makacs felebarátomat akkor is kötelességem visszatartani, ha ez neki lelki fájdalmat okoz, s ha a szelídség nem használ, keményen is kötelességem vele szemben, de az ő érdekében fellépni. Ilyenkor a látszólagos szeretetlenséget éppen a szeretet követeli tőlem. Világos, hogy az igazság léte sértő a tévelyekre, de ilyenkor bizonyára nem a tévelyt kell sajnálni. Ha valaki azért nem tűr igazvallást, mert annak léte sértő a nem igazságvallásokra, az elhagyta az igazság világát, de a becsületét is. Az igazságra nem parancsolhatunk hallgatást, sőt eltűnést csak azért, hogy senkit ne bántsunk. Ez esetben ugyanis nem bántanánk senkit, csak az igazságot. Pedig mindent szabad bántanunk, sőt néha még kell is, csak egyedül az igazságot nem.
Az Egyház e lényegéből folyik az is, hogy a katolikus ember semmiféle körülmények között (s még ha halállal lakolna is miatta) se nevelheti egy gyermekét se tévhitben, s vallási téren nem veheti igénybe semmiféle más vallás szolgáltatását. Hiszen más vallás, mint a katolikus, tulajdonképpen nincs is. Ha az igazság nem áll rendelkezésünkre, világos, hogy helyette pótlékul nem folyamodhatunk a tévely szolgálatához. Mikor a katolicizmus kizárólagosságához ragaszkodik, nem a gyűlölet vezeti, hanem a meggyőződés, s az a szent kötelesség, mellyel az igazságnak tartozik. Szabad-e egy papnak – aki azért van, hogy a hívőt az igazságra tanítsa és iránta való kötelességeire figyelmeztesse – megáldani egy hívőt akkor, miközben a rosszat cselekszi? Ellenkezőleg: megátkozni kötelessége (az exkommunikációt a protestánsok valóban e néven is hívják), vagy legalább is az illető hívőnek tudtára adni, hogy vele a bűnben semmiféle közösséget nem vállal.
A felvilágosodás, a szabadelvűség szerint a kereszténység „tiszta szelleme” kívánja azt, hogy a kereszténység háromszázféle válfaját mind egyformán jónak és igaznak tartsuk, mindegyiket egyforma tiszteletben részesítsük. Pedig hát ebből az elvből nem az következik-e, hogy a keresztény felekezetek (közibük számítva természetesen a katolicizmust is) egyike se igaz (mert mind a háromszáz egyszerre és egyformán csak nem lehet igaz?) vagy legalábbis nem lehet sose eldönteni, hogy melyik közülük az, amelyik igaz?
De egyébként is: miért tartják annyira gyűlöletesnek, hogy a sok között olyan vallás is van, mely egyedül csak magát tartja üdvözítőnek s ezen elvéből semmiképpen se enged? Hiszen ez a meggyőződés egy cseppet sem jelent se többet, se rosszabbat annál, mint hogy van egy olyan vallás is, mely magát igaznak tartja. Ezt normális ember csakis örvendetes jelenségnek tekintheti, nem pedig gyűlöletesnek. Amely vallás ugyanis magát igaznak tartja, az kénytelen azt is hozzátenni, hogy egyedül csak magát tartja igaznak, mert hiszen a tőle eltérő többi vallás bizonyára azért másik vallás, mert mást tanít, mint ő. De ha mást tanít, akkor nem taníthat igazat, ha egyszer az igazság az, amit ő tanít. Ami más, mint az igazság, az nem lehet éppúgy igaz, mint az igazság.
Ez annak bizonyítéka, hogy a kereszténységben a modern ember ma már nem igazságot keres, a vallást ma már nem ilyen értelemben kell felfogni. A vallás bizonyos emberi szükségérzet kielégítése s ezt a vallásos érzelmet mindenki a maga természetének s lelkiségének megfelelően éli ki. A haladó ember vallása nem erőszakos, mint a középkori papok vallása volt, s mely éppen erőszakossága miatt annyi szenvedést okozott az embereknek, hanem hajlítható, a mindenkori emberhez szabott; sose ellenkezik, mindig csak engedelmeskedik; sose gyötör, mindig csak megnyugtat; sose keserű, mindig csak édes. Legfeljebb íztelen. Előbb-utóbb szükségképpen erre a sorsra is jut, mert hiszen a vallás csak addig nyugtat meg, míg hiszek benne, míg igaznak gondolom. Ha már ezen túl vagyok, nem gyötör már ugyan, de nem is nyugtat meg. Hogy lehetne hatása olyasminek, aminek nincs tárgyi alapja? Hogy emelhetné fel az embert az, amit maga alkot magának, s tetszés szerint nyújt és alakít?
Nem járhat tehát ki-ki a maga ösvényén az ég felé, mikor Jézus világosan megmondta, hogy ő „az út”, tehát az Ő tanítása az egyedül helyes ösvény az ég felé. Mindenkinek ezen az úton kell járnia, ha célba akar érni. (Milyenek voltak vallásilag a reformkor hazafiai?) Az a vallás, mely igazságot képvisel, szükségképpen ugyanazt hirdeti minden országban és minden faj számára, ilyen pedig nem lehetséges pápa nélkül. Egy az egész világon egyforma vallásnak (pedig az igaz vallás csakis ilyen lehet) külön-külön álló nemzeti egyházakra való felbomlását egy nemzetek felett álló fő nélkül, akinek minden hívő alá van rendelve, nem lehet megakadályozni. Pápa nélkül tehát nem lehet mindenütt egyforma a katolicizmus, ha pedig ez az egyformaság nincs meg benne, akkor már nem lehet igazság. Nemzeti, tehát népek szerint változó igazságok ugyanis nincsenek. Mindez valójában a rossz lelkiismeretnek, a gyűlöletnek, a forradalom szellemének s a bűnnek a szabad toporzékolása az ellen a vallás ellen, melynek csak egy nagy bűne van, hogy azt meri mondani magáról, hogy igaz. Hogy mellette azt is mondja, hogy egyedül igaz, azért nem tehet neki senki szemrehányást, mert hát ha már azt mondja, hogy ő igaz, akkor már azt is kell mondania, hogy a többi vallás mindegyike hamis. Ha ugyanis ez utóbbit nem mondja, akkor mindjárt megcáfolja azt is, amit előbb mondott, hogy tudniillik, ő maga igaz. De hát milyen vallásszabadság az, melyben csak olyan vallás szabad, mely azt, amit tanít, nem veszi komolyan, s melyet ezért mindenki a maga testére szabhat?
A reformkorban történt, hogy Batthyány Kázmér (később negyvennyolcas miniszter) elvette gróf Szapáry Antal elvált feleségét. Mivel akkor még nem volt polgári házasság, katolikus elvált ember csak úgy házasodhatott újra, tehát csak úgy szeghette meg a Szentírás tilalmát, ha hitehagyott lett. Ezért ez a főúri pár is hitehagyott lett, s így tették lehetővé, hogy annak ellenére is egymáséi lehessenek, hogy a Szentírás világosan megmondja, hogy a házastársak egymást el nem hagyják, s ha ez mégis megtörténik, maradjanak újabb házasság nélkül.
Nem szerencsétlenség, még csak nem is a bűnös ember megvetése volt a főherceg nádor udvara részéről ez a mellőzés, hanem csak a Szentírás komolyan vevése, az egyházi törvények tisztelete és az a felebaráti szeretet, mely a bűnösök megintésében áll. Hasonló esetben ugyanis nem azért teszi az igazi katolikus ma is ugyanezt az ilyen emberrel, hogy erkölcsi fölényét vele megvetőleg éreztesse, hanem azért, hogy lelkiismeretét felébressze és magába szállásra késztesse, s ha ez a bűnös kevélysége és daca miatt nem is sikerül akkor rögtön, legalább később az esetleges csalások súlya alatt, vagy legalább a halálos ágyán eszébe jusson a bűnbánat, még mielőtt Isten ítélőszéke elé lép. De nemcsak maga a bűnös miatti szeretetből kötelező, hogy a bűnössel éreztessük bűnét, hanem a társadalom, a közszellem miatt is, melynek erkölcsi érzéke tompul, ha látja, hogy a hívők megbotránkozása ellenére minden következmény nélkül lehet lábbal tapodni a Szentírás tilalmát vagy az Egyház törvényét. Ha a bűnössel éreztetem bűnös voltát, ez nem azt bizonyítja, hogy én jobbnak tartom magamat ennél a tőlem „megvetett” felebarátomnál. Ez egyedül csak azt mutatja, hogy ebben az egy tekintetben vagyok nála jobb. Más tekintetben (lehet még az is, hogy sokkal fontosabb tekintetekben) lehet emiatt akár nálam még jobb is az illető. Lehet az is, hogy az én bűneim nem nyilvánosak, nem olyan természetűek, hogy mindenki tud róluk. Mivel azonban felebarátom bűne köztudomású, azért vagyok kénytelen szintén nyilvánosan elítélően viselkedni irányában. Az, hogy nekem is vannak bűneim, még nem jogosít fel arra, annál kevésbé teszi kötelességemmé, hogy úgy viselkedjem, mint aki a bűnt nem is tartja bűnnek s az Egyház törvényeit semmibe veszi.
Minden attól függ tehát, hogy amit teszünk, milyen szándékkal tesszük. Ha gőgből és megvetésből, sőt esetleg talán egyenesen képmutatásból, világos, hogy ellenszenves a cselekedetem, ha azonban az erkölcsi igazságok iránti engedelmességből, a közvélemény helyes erkölcsi érzékének megóvására s az illető bűnös lelkiismeretének felkeltésére, s így végeredményben bűnbánatra való indítására cselekszem, akkor helyes, dicsérendő, sőt kötelesség az, amit teszek. |
vissza