Ez a hely félelmet-keltő! Ez Isten háza és a mennyország kapuja! E szavak hallatán el kell gondolkoznunk arról, hogy ki is lakik valójában templomainkban? Ez arra ösztönöz majd bennünket, hogy gyermekeinknek megtanítsuk azt a tiszteletet, mellyel Isten jelenlétének tartozunk, hogy ezáltal megtanulják, hogyan kell a templomban helyesen viselkedni. A test helyes tartása segítségére van a léleknek, hogy az imádat aktusát magában felkeltse, mellyel Istenünknek tartozunk. Hogy a gyermekeket erre neveljük, három pontot kell szemügyre vennünk: a csendet, a magatartást és a jó példát. A csend gyakorlása
Isten lelkünket a csendben teremtette meg, és a keresztségnél még egyszer belemártotta egy titokzatos csendbe. Segítsünk tehát a kisgyerekeknek, hogy ezt a csendet a templomban megőrizzék. Ha a kicsik a hordozható kosárban felébrednek és nyugodtan maradnak, akkor hagyjuk őket úgy. Ha hangokat adnak ki, akkor kezünket tegyük szelíden a szájukra. Így a gyerek fokozatosan meg fogja érteni, hogy ezen a helyen csendben kell maradnia. A külső tartás
A csend mint első megszokás a felnövekvő gyereknek segíteni fog abban, hogy nyugodtan viselkedjen. Így az sem fordulhat elő, hogy olyan hat éves gyerekeket látunk, akik ölelgetve bújnak a szüleikhez, mert kis gyerekkoruktól fogva megtanították őket arra, hogy a templomban a család nem a gyerek, hanem a jó Isten számára van jelen. A jó példa
Ez is egy fontos dolog, mely a gyermeknek segíteni fog, hogy a templomban jól viselkedjen. Mert a gyerek szülei imádkozó tartásából nagyon hamar meg fogja érteni, hogy a templomban jónak kell lennie. A gyerekre való vigyázás
Néhány gyakorlati eszköz segít kisebb és nagyobb gyermekeinknek, hogy Isten méltó gyermekeiként viselkedjenek. Ezek egyike az a szokás, hogy őket a templomba lépéshez a csendre és a nyugalomra való intéssel vagy néhány figyelmeztető mondattal készítjük elő, például: „Isten házába lépünk be!”
Ami minket illet, imáinkban a gyerekeket a Megváltóra bízzuk, miközben arra kérjük Őt, hogy áldja meg őket, és készítse fel őket arra, hogy a szentmisét jól kövessék, és hogy segítsen nekünk ebben jó példát adni nekik, és a helyes magatartásra nevelni őket.
Hangsúlyoznunk kell, hogy a neveléssel nem csak az a célunk, hogy a gyerekeknek a templomban való helyes külső viselkedést megtanítsuk, hanem hogy bennük az Isten jelenlétében való hit és az imádat értelmét kifejlesszük. Minél inkább nő a hit szelleme, annál jobban felébred a tisztelet, és akkor a külső helyes viselkedés magától értetődővé válik. Fordítva, a külső tartásból lehet a belső lelkületre következtetni. Hogy ezt elérjük, kívánatos, hogy a gyermekeket arra szoktassuk, hogy a Megváltót a templomban a vasárnapi misén kívül is meglátogassák. Ezek a rövid látogatások arra is szolgálhatnak, hogy a gyerekekkel az egyszerű liturgikus mozgásokat begyakoroljuk, mint például a szenteltvíz vétele, áhítatos keresztvetés és egy szép térdhajtás.
(Viszonylag rövid időn belül ez a második ilyen, a gyermekek helyes viselkedésével foglalkozó, a szülőket intő cikk a Szent X. Pius Papi Közösség osztrák kerületének újságjában, az Ursprung und Ziel-ben. Ez nyilván nem véletlen. Azt mutatja, hogy a közösség templomaiban is előtérbe került ez a probléma, még úgy is, hogy régen elképzelhetetlen lett volna, hogy valamely családot a helyes viselkedésre oktatni, figyelmeztetni kell. De hát ma már „modern” időket élünk, amihez az is hozzátartozik, hogy nagyon sok szülőnek fogalma sincs se a templomi se az azon kívül illemszabályokról. Az viszont érthetetlen, hogy a közösség vezetői csak írásban figyelmeztetnek, de a gyakorlatban képtelenek ezen elveknek érvényt szerezni. Azon szülők pedig, akiknek ez a figyelmeztetés szól, az írásos intést rendre hagyják a fülük mellett elmenni. Nem csoda, hogy a gyermekeik sem engedelmeskednek nekik, hiszen aki nem tud engedelmeskedni, az nem tud parancsolni sem.) 2010. május 31. |
vissza