A liturgiának és a hitnek az elmúlt 50 évben tapasztalt tönkretétele és pusztítása láttán újra és újra az a kérdés merül fel bennünk: Mit gondolhattak vajon egykor azok, akik e folyamatokat elindították? A német jezsuiták aktuális negyedévi körlevelében jelent meg Edmund Runggaldier S. J. cikke, mely legalább részben választ ad a fenti kérdésre, és ami így hangzik: Keveset gondoltak – a korszellemmel érezték magukat összhangban, és ennyi már elég is volt nekik. Most, évtizedek múlva lehet ugyan néhány bátortalan vallomást hallani, hogy talán még se kellett volna, de persze ezek nem vonnak maguk után semmilyen következményt. Itt Edmund Runggaldier S. J. cikke teljes terjedelmében:
Mint az osztrák St. Andrä novíciusa (1966-1968) és a München melletti Pullachban a filozófia skolasztikusa (1968-1970) akkoriban egyfajta kultúrforradalmat éltem át, valamint egy „elkésett katolikusságon belüli reformáció” kinövéseit. Mint minden forradalomban, köztünk, novíciusok és skolasztikusok között is akadtak túlzók. Én magam is aktív voltam, csaknem fanatikusan vettem részt az akkori forradalomban. A nazarénus stílusban készült szentképeket szabályosan széttéptük. (A nazarénus stílusról lásd a honlap Milyen az igaz férfi? című cikkének második előadását.)
Küldetéstudatunk különösen a liturgia „megújításában” volt a legharcosabb, vagyis annak az eltüntetésében, mely a mi szemünkben a lényeges számára akadályt jelentő tehernek számított. Az első számú ellenséget a tömjén jelentette számunkra.
Ma persze nehezen értjük, hogyan válhattunk mi, novíciusok ikonoklasztákká (képrombolókká)? Hogyan tudtuk lelkesedéssel, sőt fanatizmussal az évszázadok által bevált, átgondolt filozófiát sutba dobni, és a divatos egzisztencia- vagy egyoldalú politikai filozófiákat követni.
A liturgia reformálása ekkor már javában folyt. Lelkesen üdvözöltük az egyszerűsítéseket és az eredeti bibliai üzenethez való fordulást. Egészen a reformáció szellemében – csak az eredetek, az Úr (ipsissima vox) saját szavai számítottak. Az akkori mozgalom alapmotivációit ma sem tagadom meg. Viszont mindannak a következetes eltávolítása, amit a rítusban akkor másodlagosnak ítéltünk meg, tévedés volt. Az embernek a liturgiában is szüksége van táplálékra az érzékei számára. A szót és a lényegest egyedül önmagában nehezen lehet ízlelni. Ignác tudta ezt, mi viszont abban az időben ignoráltuk.
A körlevél témája egyébként az 1968-es forradalmi évekre való emlékezés – a csőd dokumentumainak gyűjteménye. A www.jesuiten.org honlapról az egész levelet le lehet tölteni.
|
vissza