Georg May, pap és a Mainz-i egyetem katolikus-teológiai fakultásának nyugalmazott professzora (rövid életrajza ITT található) a fenti címmel írt elemző irata a II. Vatikáni Zsinatról első ízben 1978-ban jelent meg. 2003 elején a könyvet másodszor is kiadták. Ez alkalommal a szerző kísérő szöveget, előszót írt művéhez.
Az „Igazi és hamis reform” megjelenése óta negyedszázad telt el. Újbóli átnézésekor kiderült, hogy semmilyen téves diagnózis nem található benne, minden beigazolódott, semmit sem kell visszavonni vagy tompítani, az azóta eltelt események minden állításomat aláhúzták. Igen, azt kell mondani: A helyzet a vallásos élet minden területén rosszabbodott és kiéleződött. Az Egyház önpusztításának folyamata tovább tart, sőt, fel is gyorsult. Az igazi reform létrehozására adott javaslatok megtartották érvényességüket, csak mára a megvalósításuk sokkal sürgetőbbé vált. Számomra ennek megállapítása nem jelent elégtételt, sokkal inkább mély fájdalmat, hiszen ezen Egyházért dolgoztam, küzdöttem és szenvedtem több, mint ötven éven át.
Az Egyházat e könyv első megjelenésekor VI. Pál pápa kormányozta. Minden rátapadó gyengeség ellenére megállapítható, hogy a zsinatutáni Egyház helyzetét helyesen ismerte fel és írta le; beszélt az önpusztítás veszélyéről és a Sátán füstjéről, mely benyomult az Egyházba. Ezt a realista ítéletalkotást hiányolom II. János Pálnál. [XVI. Benedek pápa csak 2005-től pápa, az előszó 2003-ban jelent meg.] A pápa elködösült szeme nem látja többé a valóságot. VI. Pál végzetes vezetési gyengesége második utóda alatt még csak jobban elmélyült. A pápából hiányzik a céltudatosság és a kitartás. E hiányok következményei nyilvánvalóak. Az Egyház rendje már csak papíron létezik.
Az egyházi összeomlásért két fő csoportot lehet fő felelősként és fő okozóként megnevezni: a püspökök és a teológusok nagy többségét. A püspökök testületének csődje már notórius. A püspöki kar válsága mindenki számára nyilvánvalóvá lett a botrányokban, melyek az Egyesült Államoktól Írországon keresztül egészen Ausztráliáig terjednek, és megrázkódtatják az Egyházat. A teológusok között a helyzet tovább romlott. Hit- és rendellenes kijelentések a „katolikus” teológusok szájából vagy tollából mindennapos lett. Néhány különösen „haladó” teológusból gyűlölettel eltelt aposztaták váltak. A teológusok között uralkodó helyzet számára a teológiai és egyházi lexikon legújabb kiadása egyfajta kinyilatkoztatási esküt ad. Nem túlzás azt mondani, hogy ez a mű vallási és tudományos katasztrófa. A pusztán tudományos cikkektől eltekintve e lexikonban a modernizmus lett bebetonozva, mint az eltérések és tévedések összessége. A könyv körbe fogja járni a földet, és mindenütt ki fogja fejteni romboló hatását.
Ugyancsak kiéleződött a papok helyzete. A klérusban a helyzetet a megállíthatatlan hitehagyás, az elharapódzó rezignáció és a szörnyű paphiány jellemzi. Erkölcstelen papok aláássák a bizalom maradványait, mely még a klérussal szemben megmaradt. A „papnők felszentelésének” eltévelyedése az Egyház tekintélyére újabb súlyos csapást mér. A paphiány és a pap-válság a felmérhetetlenségig megnövekedett.
A keresztény nép helyzetét a folytonos számszerű sorvadás és a vallási kiszipolyozás jellemzi. A hittől és az egyháztól való elszakadás drámai méreteket öltött. Egy úgynevezett új-evangelizációról semmilyen értelemben nem lehet szó. Protestáns vallási közösségek, melyeket az ökumenizmus hívei „szektáknak” neveznek, hogy ne kelljen bevallaniuk, hogy a protestantizmushoz tartozó csoportosulásokról van szó, hatalmas sikereket érnek el Dél-Amerikában. Egyenesen megrázó az a makacsság, mellyel a felelősök az Egyház belső összeomlását előidéző valódi okok felismerésétől elzárkóznak. Bár német megyéspüspökök négyszemközt ismételten biztosítottak engem arról, hogy elemzéseim és javaslataim helyesek, de egyiküknek sem volt meg a bátorsága, hogy ezzel a felismeréssel a nyilvánosság elé lépjen. Emiatt a vétkesség beismerése és a visszafordulás elmarad. Ellentétben más véleményekkel kimondható, hogy a hanyatlás, a romlás és a veszteség végét még nem értük el. A leépítés és a hitehagyás tovább fog menni. Mindazonáltal hűségünk nem inoghat meg. Nekünk, katolikus keresztényeknek nincs más választásunk, számunkra nincs alternatíva. Nekünk Krisztus egyetlen Egyházában kell kitartanunk, akármilyen beteg és elsivatagosodott is. Készeknek kell magunkat tartani arra az órára, melyben az újjáépítés megkezdődik. Ez az óra el fog jönni, de csak egyedül Isten tudja, mikor és mekkora veszteségek után. Feltéve: 2010. augusztus 29.
1. Fogalombeliség Az Egyház hivatalos jelentései és a katolikus publicisztika évek óta tele van a reform-szóval. Az egyháztörténelemnek a II. Vatikáni Zsinattal kezdetét vevő periódusát a reform korszakának nevezik. Az egyházi intézmények és az egyház tagjainak a viselkedésében életbeléptetett komoly változásokat reformokként hirdetik meg. Az egyre gyakrabban használt reform és reformok szavak hallatán legfőbb ideje, hogy feltegyük a kérdést, mit is jelentenek e szavak tulajdonképpen.
A reform (egyes számban) alatt én a megújulásra rászoruló intézmények, állapotok és az emberi gondolkodásmód tervszerű, a kontinuitást megőrző átalakítását és javítását értem. Tehát azon tárgyak szerint, melyekre a reform irányul, lehet különbséget tenni az intézmények, a körülmények és a személyek reformja között.
A reform lényegét tekintve tökéletességre való törekvés, ami azt jelenti, hogy egy embernek, egy dolognak vagy egy intézménynek a maga valódi alakját adják meg, illetve adják vissza. Az egyházi reform azt előfeltételezi, hogy az Egyház nem abban az állapotban van, melyben Isten akarata szerint lennie kellene. Az Egyháznak ez az Isten akarata szerinti állapot mögötti helyzete többé vagy kevésbé mindig fennáll. Csak éppen ezt nem mindig érezzük így.
A körülmények és az intézmények minden fajta megváltoztatásánál az emberek megújulása az elsődleges cél. Mindaddig, amíg az Egyház tagjai belülről nem újulnak meg, nem lehet igazi reformról beszélni. Egyedül a struktúrák átalakítása nem érdemli ki a reform nevet. Az igazi reform az Egyház tagjait a parancsok hűségesebb betartására, az Istenhez való szorosabb kapcsolatra és a felebarátok iránti hatásosabb szeretetre ösztönzi. Az igazi reform az Isten dicsőségéért és az emberek megtéréséért és megmeneküléséért érzett égető, elemésztő buzgóságból indul ki; majd fáradhatatlan tevékenységet fejt ki Isten szolgálatában és apostoli értelmet és misszionáriusi hevet teremt, szilárd akaratot, hogy Isten uralmát és Krisztus királyságát mindenütt felállítsák.
Az Egyház története alatt mindig újra átélt reformokat. Példának okáért a karoling, a cluny, a gregorián és a tridenti reformokat említem. Nagyon hasznos, ha felidézzük ezeket a reformmozgalmakat, mert a jelen megítéléséhez és a jövő tervezéséhez sokat lehet belőlük tanulni. Az egyes reformmozgalmak attól függően, hogy éppen mik voltak a helyrehozandó hibák, különböztek ugyan egymástól, de mégis sok bennük a közös, jellemző vonás, mely minden reformnál megtalálhatóak. Az egyháztörténelem minden reformjára jellemző az a meggyőződés, hogy mások megreformálása a saját megújulást előfeltételezi. Senki nem tud reformálni, aki maga belülről nem újult meg. Ezért egy reform keletkezéséhez elengedhetetlenek az Istennek elkötelezett, szent személyiségek. Szentek nélkül nem létezik reform. Szent az, aki hősies erényekkel rendelkezik. Egy erény akkor hősies, ha minőségében és kitartásában a középszerű mértéket meghaladja.
A reformáló szándék először mindig egyes személyekben és kis körökben ébred fel. Ezek olyan keresztények, akik a kegyelem hatására a megtérés mélyreható, átalakító és hatásában tartós élményében részesültek. Magányban és Isten-közelségben nő bennük az Isten háza iránti jámbor buzgóság, mely átitatja őket. Bizakodó Isten-szeretetük arra hajtja őket, hogy Isten ügyét egészen a magukénak érezzék, hogy egészen ennek szolgálatába álljanak. Életük és törekvésük világító célja Isten dicsősége lesz. Nem tudják elviselni, hogy Isten nevét mások nem illendőképpen imádják és dicsőítik. Feltéve: 2010. szeptember 1. A reform hívei mindeközben egyetlen programot követnek, azon követelések katalógusát, melyet át kell ültetni a gyakorlatba, hogy az egyház megújulhasson. Ez a program többnyire rövid, de konkrét és egyértelmű. Pontjaiért megalkuvások nélkül harcolnak. Ugyanakkor mind kívülről, mind belülről fellépnek azok az erők, melyek a reformtörekvéseket gyengíteni és redukálni törekszenek. De a reform harcosai nem hagyják magukat céljuktól eltántorítani, hiszen tudják, hogy a felvizezés a kezdetekkor mozgalmuk végét jelentené.
Mivel a reformáló akarattól elteltek hívőbbek, jámborabbak, szolgálatkészebbek, alázatosabbak, buzgóbbak és határozottabbak, mint a többi keresztény, személyükön elkezdődik az emberek szétválása. Egyeseket magával ragadja a lelkesedésük, magukba szállnak és csatlakoznak hozzájuk. Mások visszautasítják, majd becsmérlik őket, rossz hírüket keltik, sőt megpróbálják az egyházi felsőbbséget ellenük mobilizálni, mivel a reformok által zavartatva, életélvezetükben akadályoztatva, egy eltorzított lelkiismeret szörnyű nyugalmából felriasztva érzik magukat. Ha a reform elérte az Egyház törvényhozó fórumát, akkor megpróbálja céljait stabilizálni és intézményesíteni. Ez a jogrendszeren keresztül történik. A parancsok teljesítésében eddig meglevő lanyhaság helyébe szabatosság és gondos engedelmesség lép. Ha szükséges, akkor a régiek helyébe új törvényeket hoznak, például úgy, hogy egy ideának visszaadják eredeti tisztaságát. Bizonyos értelemben tehát a reformmozgalom a jogrendszerben kulminál.
Törvény nélkül nincsen reform. De a törvények nem a kezdeteknél, hanem a csúcsponton fogalmazódnak meg. A reformáló akarat a jogban is tükröződik, de majd csak akkor, ha a reform ideái győzelmet arattak. De a reform nem fejeződik be a reformtörvények elfogadásával. Az irányelveket, szabályokat végre is kell hajtani. A végrehajtáshoz szükség van a megerősítésre és ismétlésre, a felügyeletre és az ellenőrzésre. „A reformok csak az ellenőrzéssel lesznek tartósak”, mondta F. Pauly. Az ellenőrzés mindenekelőtt beszámolókkal és vizitációkkal történik.
A II: Vatikáni Zsinat megítélése a reform szemszögéből Ez tehát röviden vázolva egy reform lényege és útja. Most azt kell megkérdezni, hogy e kritériumok alapján mi most egy reform tanúi vagyunk-e vagy sem? Állítólag a II. Vatikáni Zsinattal egy reform kezdődött az Egyházban. Tehát meg kell vizsgálni, hogy ez az esemény megfelel-e azon követelményeknek, melyekkel egy reformnak rendelkeznie kell.
A zsinat mértékadó férfiai Elsőnek nézzük meg azokat a személyeket, akik a II. Vatikáni Zsinatot irányadóan befolyásolták. Valóban olyan szentéletű, Isten házáért való buzgóságukban magukat elemésztő férfiak voltak ők, akik az egyháztörténelem nagy reformalakjaival egy sorba állíthatóak? Feltéve: 2010. szeptember 6.
A zsinat döntéshozói, azaz a zsinati atyák, a katolikus világ püspökei és a szerzetesrendek elöljárói voltak. Kétségtelen, hogy sokan közülük alig vagy egyáltalán nem járultak hozzá a dokumentumok megszövegezéséhez, ugyanakkor voltak olyanok, akik vezető szerepet játszottak ebben. Tehát arra a kérdésre, vajon a zsinaton igazi reformakarat nyilvánult-e meg, a választ ez utóbbi atyák szándékának, viselkedésének megvizsgálása után találjuk meg.
A II. Vatikáni Zsinatra közismerten a Rajnai Szövetség gyakorolta a legnagyobb befolyást, azaz azon püspökök szövetsége, akik a Rajna melléki országokból jöttek. Köztük is csak néhányan voltak az igazi hangadók: Németországból Joseph Frings és Julius Döpfner, Hollandiából Bernard Jan Alfrink, Belgiumból Josef Suenens, Franciaországból Achille Liénart és Ausztriából Franz König bíborosok. Minden, e zsinati atyákat megillető tisztelet mellett ki szabad jelenteni, hogy közülük egyikük sem állt a szentség, a hősies erények birtokosának hírében. Egyikükről sem ismeret, hogy hegyeket mozgató hittel rendelkezett volna. A zsinat egyetlen egy hangadójáról sem lehet kimutatni, hogy benne olyan reformakarat működött volna, mint például a
E férfiak hatalma és befolyása és az a kiemelt vezető szerep, mellyel a pápa kitüntette őket, a zsinat számára sorsdöntő jelentőséget nyert. Azáltal, hogy VI. Pál három liberális püspököt (Döpfner, Suenens és Lercaro), valamint a kúria egyik gyenge emberét (Agagianian) nevezte ki a zsinat moderátorainak, a vezetést a progresszív párt kezeibe helyezte. Így a zsinatot teljes egészében ők uralták. Meglehet, hogy a zsinaton voltak olyan püspökök is, akik telve voltak a valódi megújítás szándékával, de ők ezek után nem tudtak már jelentős befolyással lenni erre a gyűlésre.
Ezen felül a zsinatról olyan tények is ismertté váltak, melyek alkalmasak arra, hogy számos zsinati atya felelősségét és lelki buzgóságát is megkérdőjelezze. Köztudott, hogy sok olyan püspök volt, aki az előterjesztéseket, melyekről szavazniuk kellett, el sem olvasták, hanem egyszerűen oda adták voksukat, ahova a fent említett hangadók, akik, mint mondtuk, mind a progresszista párthoz tartoztak. Szintén ismert tény, hogy az utazások is akkora szerepet játszottak az atyák életében, mely felett nem lehet elsiklani. Előfordult, hogy Döpfner bíborost, mikor nagy szükség lett volna rá moderátori hivatalában, nem lehetett megtalálni, mert Capri szigetén időzött. Heenan angol bíboros arra a megdöbbentő tényre hívta fel a figyelmet, hogy sok tengerentúli püspök számára a zsinat nem tudott elég soká tartani, annyira jól érezték magukat Európában és európai kollégáik vendégszeretetében.
Különösen a legbefolyásosabb európai püspökök nem igyekeztek valódi reformokat elindítani. Ellenkezőleg! Éppen azok a holland püspökök játszottak a zsinaton nagy szerepet, akik legkésőbb közvetlenül a zsinat után egyértelmű tanúbizonyságot adtak valódi szellemiségükről, mely a botrányos holland katekizmusban és lelkipásztori zsinatukban és a cölibátus feloldásának követelésében mutatkozott meg. Az a püspök, aki kifejezetten azért harcolt, hogy a böjtöt hamvazószerdára, nagypéntekre és nagyszombat délelőttére korlátozzák, a német Pohlschneider, Aachen püspöke volt. A II. Vatikáni Zsinat fontos posztjain tehát világosan megmutatkozott a reformakarattól átitatott, lelkipásztori buzgalommal eltelt püspökök hiánya, mely meghatározó volt az egész zsinat munkájára és döntéseire.
A püspökök intervencióikban többnyire teológusaikra hagyatkoztak, akik hivatalos szakértőként vagy privát tanácsadóként vettek részt az üléseken. Kétség nem fér hozzá, hogy nem kevés püspök csupán a teológusok szócsöve volt, akik ugyan állítólag csak tanácsadóként álltak mellettük, valójában azonban az irányítóik voltak. E folyamat jellegzetes tünete volt, hogyha egy teológusnak sikerült egy mértékadó püspököt befolyásolnia, akkor azon keresztül már egész püspöki konferenciákat tudott saját elméleteinek megnyerni. A mértékadó zsinati teológusok nevei ismertek: Yves Congar, Henri de Lubac, Karl Rahner, Hans Küng, Josef Ratzinger, Bernhard Häring és Edward Schillebeeckx.
E teológusokkal kapcsolatban ugyanaz a kérdés, mint a püspökök felé volt: vajon hitükben az Egyház tanításához ragaszkodó, átlagon felüli spirituális és az igazi megújulás akarásában elemésztő buzgósággal eltölt személyiségek voltak-e ők vagy sem?
A zsinat és tevékenységének jobb megítélésére és megértésére hasznos lenne megtudni, hogy mi lett e teológusok egyházi sorsa, akik a püspökök személyes vagy hivatalos tanácsadóiként a zsinatot meghatározóan befolyásolták. Megbízható adatok kellenének arra nézve, hogy közülük hányan hagyták el az Egyházat, mint például az angol Davis, és hányan osztják Küng svájci teológus helyzetét, akit tévtanítóként belülről ássa alá az Egyházat. Nem sokkal ezelőtt (1977-es adat) jött a hír, hogy az amerikai zsinati teológus, Gregory Baum laicizáltatta magát. Az első számú zsinati teológus, Rahner túlzásai már nem egyszer képezték kritika tárgyát. Edward Schillebeeckx tévedéseit Leo Scheffczyk tárta fel. Egy másik vezető zsinati teológusról, Bernard Häring-ről kitudódott, hogy a nemi erkölcs terén nyílt ellentétben áll a katolikus Egyház tanítóhivatalával. Ő és az övéhez hasonló magatartású férfiak [megj: hű, de finom megfogalmazás!] voltak a zsinat meghatározó férfiai! (A felső képen a Trienti, az alsón a II. Vatikáni Zsinat látható)
A II. Vatikáni Zsinatot a püspökökön és teológusokon kívül még más erők is befolyásolták. A tömegmédia nagy hatást gyakorolt a zsinat történéseire, közülük is különösen a sajtó és a televízió. A progresszista párt pedig ügyesen fel tudta használni e propaganda-eszközöket. De éppen ezért ez a párt egy idő után már a média nyomása alá került. A média irányadó emberei a zsinatot a rombolás irányába és a hiteles katolikus intézmények felbomlasztása, a nem-katolikus vallási közösségekhez és a szekularizált világhoz való alkalmazkodás felé terelték, és erre e párt tagjainak befolyását használták ellenszolgaltatásként.
A zsinaton jelen voltak a nem-katolikus felekezetek megfigyelői is, akik a gyűléseket nem csak figyelmesen követték, hanem – ellentétben azzal, amit nevük után feltételezni lehetett –azokat jelentősen befolyásolták is. Mindenekelőtt a protestáns képviselők – nem utolsósorban a német püspökökön és teológusokon keresztül – vettek jelentős mértékben részt a zsinat döntéseiben! Az csak természetes, hogy a nem-katolikus megfigyelők hatása nem a katolikus dolgok és még kevésbé egy igazi katolikus reform javára történt. Ellenkezőleg, azon szorgoskodtak, hogy a zsinatot erőteljesen a 16. századi reformáció irányába tereljék, mely tudvalevőleg nem a katolicizmus megújulását, hanem a katolikus Egyház lerombolását eredményezte!
Végezetül a zsinatnak még egy olyan jelenségére is fel kell hívni a figyelmet, mely szintén a valódi megújulás útjában áll. Nevezetesen: a zsinat teremtette meg az Egyházban először a párt-rendszert. Ott alakult meg a tömeg-média által elkényeztetett progresszív párt, mely, mint ilyenkor szokás, később több szárnyra bomlott.
A zsinatot nem csak a püspökök, teológusok és újságírók alkotják. A zsinat útját és hatását láthatatlan módon a papok és szerzetesek, és a hívek, különösen a szentek élete, imádsága és vezeklése is befolyásolja. Fordítva: egy olyan zsinat, melynek eme szent erői hiányoznak, nehezen tud gyümölcsöző, megújító reformzsinat lenni. Hiszen egy megújulás csak ott mehet végbe, ahol lelkes és sugárzó személyiségek, férfiak és nők megtérésre szólítanak fel és ezt a megtérést elsőnek radikálisan saját magukon végzik el. Nem akarom azt állítani, hogy ma nincsenek szentek: nyilván vannak. De ezek vagy ismeretlenek, vagy semmilyen hatásuk nem volt és nincs se a zsinatra, se a zsinat utáni törvényhozásra. A II. Vatikáni Zsinatnak nem csak a szentjei hiányoztak, hanem éppen vele egyidőben kezdődött a papok és szerzetesek tömeges méretű aposztáziája, az egyházi életben a komolyság és buzgóság eltűnése, az úgynevezett modernség mint mérce meghonosodása a személyek és intézmények megítélésében az addigi hiterősség- és jámborság-fok helyett. Feltéve: 2010. november 5. folytatása hamarosan következik |
vissza