Az instrukciók nyilvánosságra hozatala előtt a rendkívüli miserítus híveinek sorában bizonyos bizonytalanság uralkodott. A félelmet a tradicionalista körök gerjesztették; e szerint a Vatikán – talán a nemzeti püspökkonferenciák nyomására – Benedek pápa kinyilvánított akaratát, mellyel a régi misét szabaddá tette, meg fogja akadályozni, és a motu proprioban foglaltak megvalósítását megfelelő restriktív intézkedésekkel gyakorlatilag lehetetlenné teszik. E félelmek oktalannak bizonyultak.
A 2011. május 13-án nyilvánosságra hozott instrukció jogbiztonságot teremtett. Nem épít fel újabb akadályokat – mint például a csoportok létszámának meghatározásával –, kötelezi a püspököket, hogy a motu propriot megvalósítsák, és arra az esetre, ha vita támadna, továbbra is megadja a lehetőséget, hogy a vitázó felek az Ecclesia Dei bizottságnál keressenek jogorvoslatot.
Mert a régi misekönyv miatti veszekedés a jelenlegi helyzetben éppenséggel idiotizmus. A tető ég, és a pincében mégis arról veszekednek, melyik gyertyát gyújtsák meg. Abban az iszonyatos válságban, melyet az Egyház a kereszténység egykori bástyáiban átél, és amely minden bizonnyal Isten-válság, igazán nincs szükség rítus-vitára.
A szerkesztő kommentárja: Emlékszem, még a 70-es években az ismert magyar humorista azt kérdezte egyik műsorában, hogy miért baj az, ha valamit vagy valakit a nevén neveznek. Ez miért sértő? Nos, a tradicionalista oldalak – legalábbis azok, melyek e jelzőt kiérdemlik, tehát akiket komolyan szabad venni – soha nem használtak becsmérlő kifejezést a másik oldalra, csak nevén nevezték őket, ha egyáltalán foglalkoztak velük. Azt mondták róluk, hogy kezdenek protestánssá, vagy ami még rosszabb, hitetlenné válni, hogy nem azt teszik, amire az Egyház kétezer évig tanította őket. Ebben mi a becsmérlő? Jézus kimondta az igazságot a farizeusokra, nem becsmérelte őket, amikor sátánfajzatoknak nevezte őket, hanem elmondta, hogy mi a hibájuk, mit tesznek rosszul.
Most szombaton Salzburgban, vasárnap pedig Linzben voltam szentmisén. Mindkét helyen megdöbbentően kevesen voltak, és akik eljöttek, azok is mind 70 és a halál közöttiek. Olyanok, akik 30 évvel ezelőtt elkezdték a harcot, akik annak idején százkilométereket utaztak, csakhogy igazi szentmisén vehessenek részt. Olyanok, akik financiális áldozatot hoztak, hogy a mostani szép imahelyek létrejöhessenek. Nincs az a meggyőző cikk, tanulmány, beszéd, szentmise, ami megtérítené azt, aki Istent és az igazságot nem magáért keresi. Gudio Horst, a liturgikus levelezőlista hozzászólói, a régi misére csábított fiatalok, mind, mind semmit, de a világon semmit nem fognak fel abból, ami körülöttük történik. Az állandó engedmények, kedvezményezések annak érdekében, hogy egy csoport nagyobb legyen, soha nem szerez valódi új híveket, csak a csoporthoz meggyőződésből tartozók gyengítését, elárulását eredményezi.
Guido Horst elképesztő, az okot az okozattal felcserélő, az igazságot és valóságot semmibe vevő cikke, a levelezőlisták hozzászólóinak véleménye, melyek a régi mise – új mise problémában mindössze tyúkpert látnak, a napnál világosabban is bizonyítja, hogy erőnket nem mások meggyőzésére, megtérítésére, hanem magunk és közvetlen hozzátartozóink megmentésére kell használnunk és megőriznünk.
|
vissza