Ha a Rorate Caeli és Messa in Latino tradicionalista közösségek helyesen tájékoztatnak a Summorum Pontificum végrehajtási utasításai körüli bonyodalmakról, akkor mostanáig két pontot ismerünk, melyeket e dokumentum tisztázni fog – mégpedig mindkét esetben korlátozás formájában.
Az első pont szerint a motu proprio csak a szűk értelemben vett római rítus számára érvényes, tehát kifejezetten nem csak a – gyakorlatilag tönkretett – milánói, hanem a domonkos és ciszterci rítusoknál sem. E helyeken a döntés nem az egyes papoktól, hanem kizárólag a rend elöljáróitól függ.
A második pont kimondja, hogy a püspököknek nem szabad a papszentelést a hagyományos liturgiában végezni – kivéve a régi rítusú közösségeket vagy az Ecclesia Dei különleges engedélyével. A római autoritások évtizedek óta nem figyelnek oda, hogy sok püspök a liturgiát és a tant egyházmegyéjében lezülleszteni hagyja – de ahol a hagyományos liturgiáról van szó, ott árgus szemekkel akarnak őrködni afelett, hogy senki ne térhessen le a csődbe vezető „új tavasz útjáról”. Azt a kurzust folytatják, melyet Joseph Ratzinger 2000-ben így fogalmazott meg: „Aki manapság e liturgia fennmaradásáért harcol vagy ezen részt vesz, azt úgy kezelik, mint egy leprást; itt minden toleranciának vége szakad.”
Hogy a dokumentumban valóban benne lesz-e ez a két pont, és hogy a pápa vajon jóváhagyja-e őket, holott legalább a második aligha egyeztethető össze az elképzeléseivel, jelenleg nem tudható.
Mégis jó ötlet a The New Liturgical Movement által kezdeményezett, pápának címzett kéréshez csatlakozni, mely azt a reményét fejezi ki, „hogy nem engedi meg, hogy az a jó, melyet Szentséged személyesen a Summorum Pontificum motu proprioval elkezdett, ilyen korlátozásokkal gátolva lesz”. 2011. február 22. |
vissza