Williamson püspök úr három héten át heti kommentárjaiban csak a világ-végéről értekezett. Amerikai tekintélyeket idézett, akik polgártársaiknak gyakorlati tanácsokat adtak a végidőkre, például olyasmiket, hogy pénzüket ne tegyék bankokba, pláne ne olyanokba, melyek tőlük távol vannak. Sőt, tartsanak otthon készpénzt, egyáltalán készüljenek fel a „háborús időkre”.
Ilyeneket írt:
A püspök úr ezen költői kérdések felvetése után egy amerikai szerzőtől idézett:
Majd a püspök úr egy másik szerzőnek „Hősre várunk” című cikkéből idézett:
Ezeket az írásokat olvasva, levelet írtam Williamson püspök úrnak. Én azok közé tartozom, akik már régóta úgy gondolják, hogy a legteljesebb mértékben eljött annak az ideje, hogy Isten megelégelje az emberek égbekiáltó bűneit, és valamilyen módon közbelépjen. Ezért vártam a 40-es évfordulókat különös izgatottsággal: 1962-2002 (a II. Vatikáni Zsinat kezdete), 1965-2005 (a zsinat vége), 1969-2009 (a NOM kihirdetése), és végül 1970-2010, azaz az új rítusnak az egész világra történő előírása. De nem történt semmi, így hát ismételten belenyugodtam, hogy Isten útjai nem a mi útjaink, és az Ő türelme végtelen.
Ugyanakkor Jézus Urunk azt mondta, hogy „amikor a fügefa ága már gyönge és levelet hajt, tudjátok, hogy közel a nyár. Amikor mindezt látjátok, tudjátok meg ti is, hogy közel van már, az ajtóban. … Azért ti is álljatok készen, mert az Emberfia abban az órában jön, amikor nem is gondoljátok.” (Mt 24,32-33;44)
Ezért írtam levelet a püspök úrnak, akitől azt szerettem volna megtudni, hogy ő miből látja úgy, mely eseményeket tartja olyan szörnyűeknek, melyek után most már tényleg itt az idő Isten beavatkozására.
Bevallom, azt hittem, a püspök úr talán tud valami „titkot”, információt, ami kicsit konkrétabb. De válasza csak azt húzta alá, amit eddig is tudtunk: a mai helyzetben nem a világ kétségbeesett állapota az „új”, a rendkívüli, hanem az Egyház belső válsága, éppen az Assisi III. és a boldoggá-avatás. De ez a folyamat már magában az Egyházban is elég régóta tart, és eddig Isten mégse „elégelte” meg. Most vajon számára is „betelt a pohár”?
E felkészülésnek egyik állomása – szerintem – az, hogy Isten nekünk feltett kérdéseire ne halogassuk többet a választ. Ha figyelünk, észrevehetjük, hogy Isten egyre gyakrabban állít választás elé minket. Olyan csomópontokat rak elénk, melyekben világosan, egyértelműen kell végre döntenünk a jó és a rossz között, ahol semmi esetre sem maradhatunk meg az eddigi langyos középútnál. Olyanok ezek, mint a vizsgakérdések. Sőt, még úgy is tűnik, hogy e kérdéseket elsősorban a „jó” és a „félig jó” diákok kapják, nem pedig a rosszak, akik mintha már az előző rostánál kiestek volna. Egy példával megmagyarázva: ha egy tradicionalista katolikus nem aszerint dönt, hogy hova megy misére, hogy melyik misét tartja „jónak”, hanem aszerint, hogy melyik van hozzá közelebb, akkor valószínű, hogy Isten előbb utóbb olyan kérdés elé állítja, melyben végre elválik, mennyire igaz is az ő hite, azaz képes-e egyáltalán áldozatra érte. Ez olyan, mintha egy gyerek anyjának kérdésére, hogy szeretsz-e engem, nem adna egyértelmű választ. Mire az anya, hogy világos választ kapjon, megkéri, hogy segítsen neki. Ezek után aszerint, hogy a gyerek mit tesz, már pontosan el tudja dönteni, szereti-e őt gyermeke, csak nem tudja kifejezni a szeretetét, vagy valójában nem is szereti. Készüljünk fel arra, hogy az elénk állított próbákat felismerjük és sikerrel kiálljuk. Hogy tetteinkkel is bizonyságot teszünk hitünk valódisága, melysége mellett. Hogy egyre komolyabban vesszük a katolikus életszabályokat. Hogy nem a magunk feje után megyünk, hogy örülünk, ha oktatnak bennünket, és hagyjuk magunkat vezetni a nálunk képzettektől. Hogy nem a saját elképzeléseinkhez, vágyainkhoz ragaszkodunk, hanem Isten akaratát követjük. Hogy készek vagyunk áldozatokat hozni hitünkért.
|
vissza