2011. október 19-én előadást tartottam Bessenyei Ferenc és a művészek 1956-os szerepvállalásáról. Erre az előadói szerepre nem a személyes érdekeltségem, hanem az a tény tett alkalmassá, hogy öt évet kutattam az ország levéltáraiban, és az ott meglévő dokumentumoknak, na meg saját élményeimnek hiszek, azokat közlöm, nem pedig a szubjektív visszaemlékezéseknek és tanulmányoknak, melyek hemzsegnek a hamis adatoktól, a tudatosan vagy csak butaságból, nemtörődömségből, érdektelenségből, dilettantizmusból elkövetett csúsztatásoktól. Az előadó-est házigazdája, gimnáziumi igazgató-tanár, bevezetőjét ezzel a mondattal kezdte: „Egy plébános kedves barátom mondta az 1956-os forradalom kapcsán, hogy a forradalom napjai a magyarság keresztáldozatát jelentik, de a szenvedéstörténet az, ami megelőzi, a diktatúra tíz esztendeje.”
Ebben a mondatban két állítás szerepel: a) 1956 a magyarság keresztáldozata volt; b) ezt egy 10 évig tartó diktatúra, a magyarság szenvedéstörténete előzte meg. a) 1956 a magyarság keresztáldozata volt Ez a mondat nagyon szépen hangzik, de nem vezet sehova, csak szellemi zűrzavarhoz. A keresztáldozat egyedül Jézus Krisztusra vonatkoztatható. Jézus Krisztus azonban nem azért halt meg a kereszten, mert egy önkényuralom elítélte, hanem azért, hogy minket megváltson. A kereszthalálról tehát csak ilyen értelemben beszélhetünk, egy nemzet életében is csak akkor példálódzhatunk vele, ha megtörténte után a nemzet számára feltámadás jött! – Témánkban tehát a kérdés így hangzik: feltámadt a magyarság, ez az ország, a magyar emberek 1956 után?
Van egy olyan elmélet, hogy 1956, bukása ellenére, több jót is hozott az ország népének: „Ettől kezdve nem lehetett olyan hangon beszélni az emberekkel, mint előtte”, mondják sokan. És a verések is megszűntek a börtönökben, teszik még hozzá. Nos, a verések majd csak két-három évvel később szűnnek meg, és nagy valószínűséggel inkább a nemzetközi helyzet, mint az 1956-os „ellenforradalom” – hogy okulva Molnár Tamás tanításából, ezt a szót használjam az eseményekre – hatására. Meg talán arra, hogy olyan emberek kerültek hatalomra – Kádár, Aczél, Kállai Gyula – akiket az 50-es években szintén börtönviseltek voltak, ahol vertek őket. Egy katolikus soha nem helyeselheti a szocializmust, pláne nem a kommunizmust. Mégis, ahogy Molnár Tamás rámutat, a katolicizmus bizonyos értelemben megérti a kommunista diktatúrát, mert az, ha hazug eszményekért is, de fenntartja a rendet, rendelkezik szilárd világnézettel és ennek megfelelően nem tűri a szellemi és erkölcsi zűrzavart. Ez a rend nemcsak az érvényesülés útját tűzi ki, de az ellenfél számára is megjelöli a cselekvési lehetőségeket. Mondhatnám, játékszabályokat állít fel, melyek betartása esetén mindenki számára biztosít valamilyen létet.
Ugyanakkor ez a fajta hozzáállás, bizalom, megértés, jó értelemben vett kíváncsiság, tájékozódni tudás nemcsak a művészeti világra, hanem a társadalom más csoportjaira is jellemző volt, így például a sportolókra, vagy egyszerűen csak a baráti, családi körökre. Akiknek nem volt okuk félni, vagy mert elfogadták a rendszert, vagy mert betartották a játékszabályokat, azok ezekben az időkben igenis „jól éltek”, ha a „jól élés” alatt nem az anyagi gazdagodást, hanem a helyes szellemi, erkölcsi színvonalon való életet értjük. Az összetartás, a barátság csaknem minden közösségen belül kiválóan működött.
Hogy a művészek jól végezték dolgukat, hogy az embereket valóban arra tanították, hogy lépjenek túl önmagukon, hogy a legjobbat működtessék magukból, azt mi sem bizonyítja jobban, mint maguk az 1956-os események. Az előadásom után megkérdeztem egy lányt, hogy érdekli-e egyáltalán ma a fiatalságot 1956? Azt válaszolta, hogy amikor először látta az 1956. október 23-i spontán felvonulásokról készült felvételeket, elsírta magát. Miközben beszélt, elcsuklott a hangja, és libabőrös lett a karja, pusztán a képekre, illetve az azokból sugárzó tiszta lelkesedésre, hitre való emlékezéstől. Mint ahogy az is történelmi tény, hogy az „ellenforradalmat” az írók, költők és a (nemzeti színházi) színészek indították el, aztán a fiatalok és munkások vették át, harcolták végig. Itt erre most nem térek ki, akit érdekel ezen állítás levéltári hiteles dokumentumokkal történő bizonyítása, az olvassa el Bessenyei Ferenc honlapján az ide vonatkozó írásokat, elsősorban „A magyar művészek 1955. őszi memoranduma” és a „Bessenyei Ferenc és 1956” című cikkeket.
Visszatekintve az elmúlt évtizedekre, saját életemre, azt kell mondani, hogy a mostanra elért minden mértéket meghaladó széthúzás, egymás eltiprásának gyakorlása, itt, ekkor az 1956 utáni megtorlásokkal vette kezdetét, nem véletlenül, hanem igenis, a hatalom megfontolt taktikázása révén.
Amivel nem számoltak, és nem számol egyetlen diktatúra sem, se azelőtt, se azóta, az az, hogy az erkölcsileg, szellemileg züllött emberekkel nem lehet egy közösséget, egy országot fenntartani. Az 1956 utáni rendszer bukása nem az ú. n. politikai ellenzék, vagy pláne nem 1956 utóhatásaként jött létre, hanem a Szovjetunió és vele a keleti blokk gazdasági és erkölcsi összeomlásának következményeként.
Ami a mai helyzetet súlyosbítja, és ami miatt emberileg elképzelhetetlen bármilyen megoldás, az a fent felsorolt bajokon kívül a szakmaiatlanság, azaz a butaság, a hitványság egyetemes térhódítása. Ebben is homlokegyenest különbözött az 1950 és 1956 közötti időszak a mától. Akkor a minőség, a szakmaiság annak ellenére volt az egyik legfontosabb kritérium az érvényesüléshez, hogy a rendszer sok vacak embert is megtűrt és kitüntetett, ha azok hű kiszolgálói közé tartoztak. Ugyanakkor a levéltári dokumentumokból kiderül, hogy a hatalom emberei nem voltak annyira ostobák, hogy ne vették volna észre a különbséget jó és rossz között. Egymás között pontosan tudták és megfogalmazták, ki végez minőségi munkát és ki nem, kit támogatnak csupán politikai „érdemei” miatt, és ki az, akit meg kell tartani, mert jó minőséget produkál.
A párttag művészek 1950-től kezdődően egyre gyakrabban és hevesebben tiltakoztak az ellen, hogy a vezetés kiskorúként kezelje őket. Mivel a rendszer hű tagjainak tartották magukat, azt nem akarták megdönteni, annak elveivel nagyjából egyetértettek, és mivel a párt azt állította, hogy a hibákra minden tagnak köteles felhívni a vezetés figyelmét, újra és újra megpróbálkoztak ezzel a figyelmeztetéssel. 1954-ben, majd 1955 őszén szinte az egész akkori vezető művészvilág összefogott, hogy a párt vezetőit rábírja, ne akadályozzák őket a munkájukban, ne hagyják, hogy a „középkáderek” beleszóljanak jószándékú, építő törekvéseikbe. A hatalom, Gerő Ernő vezetésével, konok, ostoba visszautasítással válaszolt, és kényszerítette őket követeléseik hivatalos visszavonására. (lásd Bessenyei Ferenc honlapján a fent említett cikkeket.)
Ez a megrázkódtatás, mely a magyar nemzet legjobbjait érte, nevezetesen, hogy a hatalom nem tűr el semmilyen beleszólást, hogy saját embereit is inkább eltiporja, minthogy meghallgassa őket, hatott úgy, hogy a csoportok, szellemi közösségek összetartását feleslegessé és értelmetlenné tette. Ettől kezdve már nem közösen, nem csoportosan dolgoztak – ahogy 1956 előtt –, hanem mindenki csak a saját egyéni érvényesülése érdekében tette a dolgát, próbált érvényesülni. Minél inkább ez a fajta viselkedés lett uralkodóvá, annál kisebb volt a skrupulus az emberekben, annál jobban törődtek a saját egyéni és annál kevesebbet a köz érdekeivel. Így jutottunk el 1990-hez, azaz az ország anyagi, gazdasági, szellemi és erkölcsi csődjéhez. b) 1956-ot egy 10 évig tartó diktatúra, a magyarság szenvedéstörténete előzte meg
A szubjektív visszaemlékezésekben újra és újra felvetődik a kérdés, kik csinálták 1956-t, és milyen szándékkal. Magam is hallottam, ahogy az akkori rendszer ellenségei, akik kivettük a részüket a fegyveres harcokban, hevesen visszautasították azt az állítást, hogy az „ellenforradalom” nem akart rendszerváltást. A dokumentumok viszont egyértelműen bizonyítják, hogy 1956-ot a kommunista értelmiség, ezen belül is főleg az írók, költők, színészek kezdték el. Mindezek ismeretében, a b) állítást úgy kell átfogalmazni, hogy a magyar nép szenvedése 1945-től (vagy így is mondhatjuk: 1526-tól) folyamatosan zajlik, ennek ellenére nem a szenvedő nép indította el az 1956-os „ellenforradalmat”, amelynek eredeti céljai nem is feleltek meg a leginkább szenvedő réteg céljainak. Tehát 1956-t nem a hatalom elvi ellenfelei, hanem saját elvbarátai, közülük a legtisztességesebbek, a legjobb koponyák indították el.
Egy protestáns tanár mondta a következőt: „1954-től kezdődően a hatalom elbizonytalanodott.” Mikor visszakérdeztem, hogy ezt miből gondolja, ezt válaszolta: „Beismerte, hogy egyes dolgokban tévedett.” Hogyan, kérdeztem vissza: „A hibák beismerése egyúttal elbizonytalanodást jelent?” – „Annak tűnik, és az ellenfelek annak is veszik”, volt a válasz.
1956. október 20-án volt Németh László Galilei című drámájának a bemutatója, 23-án is ezt játszotta a színház. Bár egy katolikus tudja, hogy amit a közvélemény és a protestánsok Galileiről mondanak, hazugság, de az akkori előadás nem az Egyház és egy tudós kapcsolatáról szólt – különösen Bessenyei Ferenc játékának köszönhetően –, hanem a mindenkori hatalom és a gondolkodó, a hatalomnak segíteni akaró ember konfliktusáról. Bessenyei Ferenc ezt így fejezte ki: „A Galilei-előadás arról szólt, hogy a hatalom meddig hagyja, hogy segítsenek neki. És kiderült, hogy minden rendszer csak a saját hangját akarja hallani, mást nem tűr el.”
És ez a szemlélet az, ami a mához vezetett, és ez az, ami az emberekben, a nemzet legjobbjainak fejében is, 1956 leverésével megindult! Tudniillik, hogy nem a minőség, nem az elvhűség, hanem a könyök és az elvtelenség visz előre, felfelé a létrán. És ezért van az, hogy a hatalom nem az elvbarátokat, hanem a hajbókolókat, az őket egészen addig, amíg uralmon vannak, szolgaian kiszolgálókat helyezi a különböző posztokra, használja az élet minden területén. Az 1956-os „ellenforradalom” nem volt a magyarság kereszthalála, mert nem követte feltámadás. Tiszta, szép álom volt, melyet keserű ébredés követett. És azóta nem az „ellenforradalmi” szellem él tovább, azaz a magyarság élete és történelme nem az „ellenforradalom” híveinek, hanem a leverők szellemiségének, erkölcsének továbbélése, következménye, gyümölcse. (Aki nem tudja, hogy miért nevezem ellenforradalomnak az 1956-os eseményeket, az olvassa el Molnár Tamás tanulmányát a honlapon.)
|
vissza