[Figyelem: Ez a cikk 2006-ban került fel a honlapra, és így a szerkesztő akkori véleményét tükrözi. Ezért e témával kapcsolatban fontos a honlapra kb. 2014. április után megjelent cikkeket áttanulmányozni.]
Újra és újra téves információk keringenek a médiában a Szent X. Pius Papi Közösségnek a zsinatutáni, megváltoztatott miserítussal szembeni álláspontját illetően. Mit mond a Közösség az új miséről? Érvényesnek tartja vagy nem? Megengedettnek vagy nem? Az új miserítus 1. Mi a szentmise A szentmise a keresztáldozat megújítása. Krisztus a szentmisében az emberi pap közvetítésével vérontás nélkül áldozza fel testét és vérét az Atyának, melyet a kereszten véres módon adott oda. A szentmise tehát valódi áldozat, mely által mi a keresztáldozat érdemeiből részesülünk.
A kereszt- és a miseáldozat viszonyát a zsinat a következőképpen határozta meg.
2. Ki tagadta, hogy a szentmise áldozat?
A szentmise áldozati jellege több mint ezer évig a keresztények vitathatatlan tantétele volt. Először a 12. században jelenik meg ezen igazság tagadása néhány szektánál. Mindenekelőtt azonban Luther Márton és vele az egész protestantizmus volt az, aki sok keresztényt e dogma tagadásához vezetett.
Holott a szentmise áldozati jellege a kinyilatkoztatás forrásaiból teljesen világosan kitűnik. Elsőnek Malakiás jóslata mutat egy eljövendő áldozatra: „De napkeltétől napnyugtáig nagy az én nevem a népek között. Jóillatú áldozatot mutatnak be mindenütt, tiszta ételáldozatot a nevemnek.” (Mal 1,11) A zsidóknak csak egy helyük volt ahol törvényesen mutathattak be áldozatot, nevezetesen a jeruzsálemi templom. Az Újszövetség számára azonban a próféta egy tiszta áldozatot jövendöl, melyet a világ minden táján be fognak mutatni. A keresztények a kezdettől fogva a szentmisét tartották eme áldozatnak.
Ezen kívül Krisztus, amikor megalapítja a szentmisét, áldozati terminusokat használ: „A test, mely értetek adatik – a vér, mely kiontatik a bűnök bocsánatára.” Ezek a kifejezések az eredeti szövegben jelen időben állnak, tehát a jelenben folyó úrvacsora-cselekedetre vonatkoznak.
Furcsa is lenne, ha az Ószövetség sok áldozatának az Újszövetségben nem lenne megfelelője. Az akkori időben minden vallásnak megvolt a maga áldozata, és egy áldozat nélküli vallás egyáltalán nem lett volna elképzelhető. Ezért beszélnek a legrégebbi egyházi iratok az Eucharisztiáról mindig mint áldozatról. Mint például a körülbelül Kr. u. 100-ban íródott Didache: „Az úr napján gyűljetek egybe, törjétek meg a kenyeret és adjatok hálát, azután, hogy előbb a bűneiteket megvallottátok, hogy az áldozat tiszta legyen.” Ezt az áldozatot is „tisztának” nevezik, ugyanúgy, ahogy a Malakiástól megjövendölt áldozatot. Különösen szépek Nazianzi Szent Gergely († 390) szavai. A papnak mondja: „Ne szűnj meg, te jámbor férfi, értem imádkozni és könyörögni, amikor szavad által az Igét hívod le, amikor vérontás nélkül az Úr testét és vérét elkülöníted, miközben a szót (az átváltoztatás szavait) kardként használod.” Itt egészen világosan jut kifejezésre a Krisztus vérontás nélküli feláldozásának tana testének és a vérének a kettős átváltoztatás segítségével történő elválasztása által. Ezek és számtalan más hely világosan mutatja, hogy a keresztény tantól való elfordulást jelentette, amikor a szentmise áldozati jellegét elkezdték tagadni.
3. A szentmiseáldozatról szóló tanítás csökkenti a keresztáldozat jelentőségét? A szentmiseáldozat semmilyen módon nem csökkenti a keresztáldozat jelentőségét, hiszen egész erejét ebből meríti és teljesen ettől függ. Jelentősége csak abból áll, hogy a keresztáldozatot megjeleníti, és az embereknek juttatja azt a kegyelmet, amit Krisztus a kereszten kiérdemelt. A protestánsok azt állították, hogy a szentmiseáldozat a keresztáldozat becsmérlése, mert ezen úgy tesznek, mintha a keresztáldozat nem lett volna elég az emberiség megváltására, és ezért ez állandóan további áldozatokat igényelne. Ezt azonban a katolikus Egyház soha nem tanította! Krisztus kereszthalála által mindenazon kegyelmet kiérdemelte, ami minden idők minden emberének megváltásához szükséges. „Nem a bakok vagy borjak vérével, hanem saját vérével lépett be egyszer s mindenkorra a szentélybe, és örök megváltást szerzett.” (Zsid 9,12) – A szentmiseáldozat által tehát nem újabb kegyelmeket szerzünk, hanem a szentmiseáldozat feladata a kereszten kiérdemelt kegyelmek emberekhez való juttatása. Krisztus akarata szerint ugyanis a megváltás gyümölcseinek kiosztása a szentségekhez, különösen a szentmiseáldozathoz van kötve. Luther számára az Eucharisztia ráadásul csak Isten ajándéka az embereknek. Ezért a római Egyháznak azt vetette szemére, hogy a miséből egy az ember által Istennek felajánlott ajándékot csinált. Luthert zavarta az a tanítás, hogy az ember Istennek valamit felajánlhat, és ezzel valamit tehet saját üdvéért, mert az ő meggyőződése szerint az ember a megigazulását tisztán passzívan fogadja. 4. A szentmiseáldozat lakoma is? A szentmise lényegét tekintve se nem lakoma, se nem áldozat és lakoma, hanem csak áldozat. A szentáldozás, melyet, ha muszáj, lehet éppen lakomának is hívni, ezen áldozat gyümölcse, azonban lényét tekintve nem tartozik hozzá.
Az Egyház tehát ugyan kötelezően írta elő a híveknek a vasárnapi miselátogatást, de soha nem a vasárnapi áldozást. Ha a szentmise lényegét tekintve lakoma lenne, akkor a jelenlevő híveknek feltétlenül áldozniuk kellene, hiszen aki egy lakomán nem eszik, nem is vett részt rajta!. Ezzel kapcsolatban a Trienti Zsinat ezt határozta: „Ha valaki azt mondaná, hogy azok a misék, amelyeken csak a pap áldozik, meg nem engedhetők és ezért megszüntetendők, legyen kiközösítve.” Alapjában véve az egész miserítus ellenkezik a lakoma-karakterrel, hiszen milyen lakoma az, melyen ilyen hosszú rituális előkészület után ilyen csekély étket szolgálnak fel? Ha a mise lakoma lenne, akkor igazuk lenne azoknak, akik a misét egy valódi evés formájában akarják megrendezni. 5. Ki tanítja, hogy a mise egyszerre áldozat és lakoma?
Manapság számos katolikus teológus között elterjedt teória, hogy a mise egy lakoma, melyen egy áldozat történik. Az első tehát a lakoma, de – így mondják ők – ebben a lakomában egy áldozat is lezajlik, mely abból áll, hogy Krisztus étekként adja magát nekünk. Szerintük Krisztusnak ezen a lakomában való átadása tehát az áldozati jelleg, ami a misében található.
De ez a teória áll például az evangélikus és katolikus teológusok munkakörének végső beszámolójában is. Ez a munkakör 1976 és 1982 között ülésezett. Katolikus oldalról többek között Hermann Volk bíboros, Karl Lehmann, Walter Kasper és Ratzinger bíboros vettek rajta részt. A záró dokumentumban ez áll: „Jézus Krisztus áldozati odaadásának látható jele az Eucharisztia ünnepében és a magunk belevonása ebbe az önátadásba … a lakoma .. Ez jobban mondva azt jelenti, hogy a lezajlott lakomában Jézus Krisztus önátadásának áldozata jelenik meg és realizálódik. Ezért a hagyományos, az Eucharisztiának elvileg csak a Trienti Zsinat után történt megkülönböztetése szentségbe egyfelől és áldozatba másfelől teológiailag használhatatlan, mert ez az alapstruktúrát eltorzítja. Önmagának étekként való felajánlásában találja meg Jézus Krisztus odaadása a liturgikus jel szintjén való kifejeződését.” Feltéve: 2011. július 18.
6. El lett törölve a tridenti mise?
Az új miserítus bevezetése nem volt egybekötve a tridenti mise eltörlésével vagy megtiltásával. Ez aligha is lett volna lehetséges, hiszen az Egyház soha nem tiltott be ilyen régi rítust, és Szent V. Pius a Quo primum kezdetű 1570. július 14-én kiadott bullájában, melyben a tridenti miserítust rögzítette, előírta, hogy ennek a miserítusnak örökre érvényesnek kell maradnia, és soha nem tiltható meg egy papnak sem, hogy ezt celebrálja. Mégis folyton azt állították, hogy a mise el lett törölve, és a legtöbb püspök megtiltotta papjainak, hogy ezt a misét ünnepeljék. XVI. Benedek pápa 2007. július 7-én kiadott Summorum Pontificum kezdetű motu propriojában végre hivatalosan megerősítette, hogy a hagyományos rítus soha nem lett eltörölve.
Stickler bíboros már az 1990-es években ezt nyilatkozta egy interjúban: „1986-ban II. János Pál pápa egy kilenc bíborosból álló bizottságnak a következő két kérdést tette fel: »Betiltotta-e VI. Pál pápa vagy egy másik illetékes egyházi tekintély a tridenti miserítust?« A kilenc bíboros közül nyolcnak az volt a válasza: »Nem, Szent V. Pius pápa miséje soha nem lett betiltva.« Én mondhatom ezt, mert egyike voltam a kilenc bíborosnak. Aztán ott volt a második nagyon érdekes kérdés: »Megtilthatja-e egy püspök egy jó hírben álló papnak, hogy továbbra is a tridenti misét celebrálja?« A kilenc bíboros egységesen azon a véleményen volt, hogy egyetlen püspök sem tilthatja meg egy katolikus papnak, hogy a tridenti misét ünnepelje. Nincs hivatalos tiltásunk, és én azt hiszem, hogy a pápa soha nem mondana ki egy ilyen hivatalos tiltást .. éppen V. Pius szavai miatt, aki azt mondta, hogy ez a mise örökre szól.” 7. Az új miserítus a szentmiseáldozatról szóló katolikus tanítás teljes kifejeződése-e még?
Az 1969-es új miserítus Ottaviani és Bacci bíborosok ítélete szerint „mind egészében, mind részleteiben feltűnő szakadást mutat a szentmise katolikus teológiájától.” Minden változás azt célozza, hogy az áldozatra való gondolatot elnyomja, és ehelyett a protestáns értelmezésű úrvacsora ünnep értelmezéséhez közeledjen.
A szentmise ősrégi római kánonát ugyan lehetőségként még megtartották (még ha néhány változtatással is), de ehhez további kánonokat fűztek, melyek teológiailag sokkal kevésbé világosak, és melyek közül különösen a 2. kánon azzal tűnik ki, hogy – ahogy írták róla – ezt „teljes lelki nyugalommal bemutathatja az a pap, aki se az átváltoztatásban, se a mise áldozati jellegében nem hisz többé, és hogy ez ezért különösen alkalmas arra, hogy egy protestáns pásztor ünnepelje”.
A pap ebben a paragrafusban nem Krisztus helyettesítője, hanem a közösségi ünnep elöljárója, és ez az ünnep puszta megemlékezés, tehát csupán az utolsó vacsorára való megemlékezés. XVI. Benedek pápa – különösen még bíborosként – több ízben többé-kevésbé kimondta, hogy a liturgia-reform kudarc volt. Még ilyet is írt: „Meg vagyok győződve róla, hogy az egyházi válság, melyet ma élünk át, messzemenően a liturgia széthullásán alapszik, amit ráadásul olykor úgy koncipiálnak meg, »etsi Deus non daretur«” Feltéve: 2011. július 22.
8. A miserítus megreformálása tudatos protestantizálás volt?
VI. Pál pápa régi barátja, Jean Guitton 1993-ban azt nyilatkozta, hogy a pápa tudatosan el akart távolítani mindent a miséből, ami a protestánsokat zavarhatja.
Jean Guitton állásfoglalásának pontos szövegét, mely egy rádióbeszélgetésben hangzott el 1993. december 19-én, Dom Gérard Calvet apát hozta nyilvánosságra: „VI. Pálnak a liturgiával kapcsolatos szándéka, tekintettel arra, amit közönségesen misének hívnak, az, hogy a katolikus liturgiát úgy újítsák meg, hogy majdnem egybeessen a protestáns liturgiával. De megismétlem: VI. Pál mindent megtett, ami a hatalmában állt, hogy a katolikus misét – a Trienti Zsinatot figyelmen kívül hagyva – a protestáns úrvacsorához közelítse. Nem hiszem, hogy tévedek, ha azt mondom, hogy VI. Pál és az ő nevét viselő új liturgia szándéka abban áll, hogy a hívektől a misén aktívabb részvételt követeljen és a Szentírást nagyobb szerephez juttassa, és minden másnak kisebb helyet adjon, ami benne – ahogy egyesek mondják – mágikus, ahogy mások mondják, lényegi, természetfeletti consecratio, ami a katolikus hit. Másképp kifejezve, VI. Pálnál megvolt az az ökumenikus szándék, hogy mindazt, ami a misében hagyományos értelemben túlságosan katolikus, kitörölje vagy legalábbis korrigálja, vagy legalább enyhítse, hogy a katolikus mise, ismétlem, a kálvini miséhez közelítsen.” Az elmondottakat vessük egybe Annibale Bugnini, az új mise fő felelősének „A liturgia reform” című művével, melyben Bugnini nagyon nyíltan kifejti ökumenikus szándékait. (A bal oldali fotón VI. Pál pápa látható 1970. április 10-én a NOM kihirdetésekor azokkal a protestáns „szakértőkkel”, akik ennek megalkotásában közreműködtek, hátul a katolikus főpapok mosolyognak. Balról jobbra: Dr. George; Jasper; Dr. Shephard; Dr. Konneth; Dr. Smith; Max Thurian - fehérben.) 9. Nem tartozik egy rítus promulgációja (közzététele) az Egyház csalatkozhatatlansága alá? Olykor azt állítják, hogy egy új rítus bevezetése vagy egy általános (például liturgikus) törvény nyilvánosságra hozatala automatikusan az Egyház csalatkozhatatlansága alá esik, úgy hogy ez semmi tévest vagy az Egyháznak ártót nem tartalmazhat. Ez azonban nem igaz. Ez ugyanúgy működik, mint a pápai tévedhetetlenség. Ahogy a pápának sem minden szava tévedhetetlen, hanem a tévedhetetlenség csak akkor érvényes rá, ha ezt igényli, úgy nem tévedhetetlen minden liturgikus törvény csupán magától, hanem csak akkor, ha az Egyház azt egész tekintélyével bocsátja ki, és benne tévedhetetlen akar lenni. Így állt a római szertartáskönyvben például hosszú ideig egy rubrika, mely szerint a püspöknek a papszentelésnél éppen arra kell nagyon figyelnie, hogy a szentelendő megérintse a kelyhet és a paténát, mert ezáltal vésődik beléje a papi karakter. Ez a rubrika nyilvánvalóan tévedést tartalmaz, és ezért XII. Pius nyilatkozata után (Sacramentum ordinis 1947.), miszerint egyedül a kézrátétel a papszentelés lényeges anyaga, kitörölték. Sőt, a 13. századi római szertartáskönyvben még az a tévedés is szerepelt, hogy a bornak Krisztus vérévé való átváltoztatása az átváltoztatás szavai nélkül a bornak egy konszekrált ostyával való egyszerű érintése által is megtörténik.
Az új misét illetően maga VI. Pál pápa jelentette ki, hogy annak rítusai különböző teológiai kvalifikációkat kaphatnak: „Az említett rítusok és rubrikák nem magukban dogmatikus definíciók; különböző értékű teológiai kvalifikációt kaphatnak a liturgikus kontextus szerint, melyre vonatkoznak. Ezek gesztusok és szavak, melyek egy vallásos cselekedetre vonatkoznak, egy cselekedetre, melyet egyedül a teológiai kritika tud analizálni és doktrinális formulákban kifejezni, melyek logikailag kielégítőek.”
E mellett vall az a sok kísérletezés és változtatás, amelyet eddig végeztek vagy ezután akarnak elvégezni rajta. Így például a szentelési rítusnak 1990-es javítása az első változat hiányosságának burkolt beismerése. Jelenleg is éppen a misekönyv új kiadását készítik elő, melyben állítólag az áldozati jelleg ismét világosabban jut majd kifejezésre. Feltéve: 2011. augusztus 8.
10. Mit kell tartami a nép felé való celebrálásról? A nép fele való celebrálás a mise lakoma jellegét akarja kihangsúlyozni. Ezért adják gyakran az úgynevezett népoltárnak tudatosan az asztal alakot. A pap itt egy asztali társaság elnöke, és ezért természetesen a nép felé fordul. Mivel azonban a mise nem lakoma, ezt a gyakorlatot el kell vetni.
Az őskeresztény formákhoz való állítólagos visszatérés, mellyel ezt a változást gyakran indokolják, XII. Pius pápa a Mediator Dei kezdetű enciklikájában mint „túlzó és beteg régiségvágyat” elítélte. Ezt írta: „Helytelen úton járnak azok, akik az oltárt ismét a régi mintára, asztal alakúra akarják építeni; … Ugyanígy nyilvánvalóan nem jó szellem vezeti azokat, akik a szent Liturgia terén akarják visszaállítani az ősi szokásokat és szertartásokat, megvetvén azokat az új szabályokat, amelyek az isteni Gondviselés irányítása mellett létesültek.” Nagyon valószínű azonban, hogy a nép felé való celebrálás nem is létezett a régi Egyházban. Bár néhány régi bazilika azt a benyomást kelti, mintha a pap ott a nép felé celebrált volna, de valójában ez a térbeli elrendezés a kelet, a felkelő nap felé való celebrálással függött össze. Ha a bazilikát nyugatra tájolták, akkor a pap keletre celebrált, mert a felkelő napban a feltámadt Krisztus jelképét látták. Ekkor ugyan a nép valóban előtte állt, de mivel ez vele együtt szintén kelet felé nézett, és ezáltal a papnak hátat fordított, nem lehetett a pap és a nép egymással szembeni állásáról beszélni. Ratzinger bíboros is helyesnek találta a jeles liturgia-tudósok kutatásainak ide vonatkozó eredményeit, és egyúttal a népoltár negatív konzekvenciára is rámutatott: „Valójában ezzel egy klerikalizálás következett be, amilyen ezelőtt soha nem létezett. Most a pap – az elöljáró, ahogy mostanában inkább nevezik – lesz az egész történés vonatkozási pontja. Minden róla szól. Őt kell látni, az ő akciójában kell részt venni, neki kell válaszolni, az ő kreativitásától függ az egész … Egyre kevésbé áll Isten a középpontban, egyre fontosabb lesz az, amit az emberek tesznek, akik itt találkoznak, és akik már egyáltalán nem akarják egy »előre megadott sémának« alávetni magukat.” Feltéve: 2011. augusztus 14.
11. Érvényes az új mise? A szentmise érvényessége az átváltoztatás, tehát a kenyérnek Krisztus testévé és a bornak Krisztus vérévé való átalakításának érvényességétől függ.
Az új mise érvényes, ha a pap helyes intencióval mutatja be. A papnak itt ugyanis azt kell akarnia csinálni, amit Krisztus és az Egyház a szentmise ünneplésekor tesz, azaz a papnak magát Krisztus és az Egyház szolgálatában levő eszköznek kell tekintenie. Ha tehát a pap tudatosan szembeszegülve az egyházi tanítással nem egy áldozatot, hanem az Utolsó Vacsorára való emlékező ünnepet akarna ünnepelni, a mise nem lenne érvényes. A mise érvényességének további kritériumai a helyes anyag és forma, azaz búzakenyér és szőlőbor használata, valamint az átváltoztatás szavainak kiejtése a pap által: „Ez az én testem – ez az én vérem (illetve vérem kelyhe)”. Ha másfajta kenyeret vagy bort használnak, vagy a pap kihagyja az átváltoztatást, akkor a mise nem érvényes.
E hamis fordítás oka nyilvánvalóan a „mindenki meg van váltva” modern tanítás elfogadásában keresendő, azaz abban a hitben, hogy egyetlen ember sem veszik el. Azonban így az átváltoztatás új szavai ténylegesen egy tévtant tükröznek! Bár ennek nem kell az átváltoztatást feltétlenül érvénytelenné tennie, különösen akkor nem, ha a pap a „mindenkiért”-et igazhitű módon értelmezi, vagyis a mindenkinek szóló felkínálásban, mindazonáltal a „mindenkiért” akkor is helytelen marad, és eretnekséget segít elő. Szerencsére 2006 októberében Róma végre kiadta az utasítást e téves fordítás korrigálására. Ennek végrehajtására a püspöki konferenciák két évet kaptak. Néhány misekönyvet valóban kijavítottak. Az angol nyelvű misekönyvben, mely 2011 ádventjétől lép életbe, „for many” fog állni. A helyesbített spanyol és holland misekönyvben is a „sokakért” áll. Németország számára azonban a német püspöki konferencia elnöke, Robert Zöllitsch érsek 2010-ben az őszi plenáris gyűlés után kijelentette, hogy a német püspökök úgy döntöttek, hogy a teológiailag korrekt „mindenkiért” tartják meg, és nem helyettesítik a – régi/új – helyes „sokakért” kifejezéssel.
Különösen érdekes és fontos, hogy Zöllitsch érsek a helyesbítés visszautasítását azzal okolta meg, hogy a papoktól és a közösségektől nem várhatják el egy „alapvetően új fordítás” elfogadását. Ezzel beismeri, hogy a „mindenkiért”-tel valóban valami egészen mást állítanak, mint a „sokakért”-tel. Miután az embereknek évtizedeken keresztül azt mesélték, hogy nem létezik pokol, vagy ha mégis, akkor bizonyára üres, természetesen kínos, ha a liturgiában hirtelen megint kifejezésre jut, hogy ez még sincs így, és attól félnek, hogy a papok és laikusok a helyes fordítást, a „sokakért”-et már nem fogadják el. Feltéve: 2011. augusztus 18.
12. Vegyünk részt az új misén? Akkor is, ha az új mise érvényes lehet, objektíve nem lehet Istennek tetsző, mivel ökumenikus, protestantizáló mise. Az új mise veszélyt jelent a katolikus szentmiseáldozatban való hitre nézve, és ezért el kell utasítani. Ezért, aki az új mise problematikáját felismerte, nem fogja többé látogatni, mivel az ilyen látogatással a hitét veszélyeztetné, és a reformokkal szembeni egyetértését fejezné ki.
Sajnos tény, hogy az új mise miatt megszámlálhatatlan katolikus elvesztette a hitét abban, hogy a szentmise áldozat, és ehelyett olyan fogalmuk lett a miséről, mely sokkal inkább a protestáns úrvacsorához hasonlít. Ezzel függ össze, hogy alapjaiban nem sok különbséget látnak más a katolicizmus és a protestantizmus között, vagyis a katolikus hit egyedüli igazságáról szóló dogmát elvetik. Mivel az új mise a hit mai válságának fő forrása, távol kell tartanunk magunkat tőle.
Az új misénél hasonló szabályok érvényesek, mint a nem-katolikus istentiszteletek látogatásánál. Családi vagy hivatali okból ugyan jelen lehet rajtuk lenni, de csak passzívan, és semmiképpen nem szabad áldozni. Akinek nincs alkalma, hogy minden vasárnap tridenti misére járjon, az fel van mentve a vasárnapi miselátogatási kötelezettség alól. Hiszen ez a parancs csak az igazi katolikus mise látogatására kötelez. Viszont az ilyen hívőnek igyekeznie kell, hogy legalább rendszeres időközökben tridenti misére tudjon menni. Az is ajánlott, hogy azokon a vasárnapokon, amikor nincs tridenti mise, valamilyen más módon emlékezzen meg a vasárnapi miséről: például rózsafüzér imádsággal vagy a mise szövegeinek elimádkozásával a misekönyvből, mialatt a máshol bemutatott misével egyesülni igyekszik, és szellemi módon áldozhat. (A bal oldali képen Gaudron atya elsőáldozó kisfiúnak nyújtja a szentostyát.) 13. Hogyan kell szentáldozáshoz járulni? A szent ostyát tiszteletteljes módon kell fogadni, mivel az ostya a mi Urunk Jézus Krisztust istenségével és emberségével, testével és lelkével, húsával és vérével tartalmazza. Ez a tisztelet a legjobban a nyelvre-áldozásban jut kifejezésre, melynél a pap a szentostyát a térdeplő hívő nyelvére helyezi.
Jézus Krisztus valóságos jelenlétének igazsága ebben a szentségben a Szentírás egyértelmű tanítása. Krisztus mondja: „A testem ugyanis valóságos étel, s a vérem valóságos ital. Aki eszi az én testemet és issza az én véremet, az bennem marad, én meg benne.” (Jn 6,55-56) Ezért a keresztények másfélezer évig egybehangzóan hittek Krisztus valóságos jelenlétébe, és ezt a szentséget, mint az Úr legértékesebb ajándékát, nagy tiszteletben tartották, amíg a 16. században a reformátorok nagy tömegeket az Eucharisztiában való ezen hit elvesztéséhez vezették. Feltéve: 2011. szeptember 5.
14. A kézbeáldozás méltó módja a szentáldozásnak? A kézbeáldozás abban a tiszteletlen formában, ahogy ma gyakorolják, Krisztusnak a szentostyában levő valóságos jelenlétében való hittel nem egyeztethető össze, és ezért elvetendő. Ebben a formában a kézbeáldozás soha nem volt szokásban az Egyházban. Ezért üdvözlendő, hogy XVI. Benedek pápa legalább saját maga visszatért a nyelvre áldoztatás gyakorlatához.
Bár a kézbeáldozás a régi Egyház egyes helyein valóban létezett, de a leírásokból és a képekből tudjuk, hogy ezt egészen másképp gyakorolták, mint ahogy ma szokás. Az áldozó ugyanis meghajlott tartásban lépett a pap elé, tehát az áldozást megelőzték a hódolat jelei, mint például a kezek kinyújtása vagy a térdhajtás.
Jeruzsálemi Szent Cirill arra figyelmezteti a híveket, hogy vigyázzanak rá, hogy a szentáldozáskor egyetlen részecske se essen a földre. „Vigyázz, hogy semmi ne essen a földre. Amit belőle leejtesz, az természetesen annyi lenne, mintha saját tagodat vesztenéd el. Mondjad meg nekem: vajon, ha valaki egy arany darabkát adna neked, nem emelnéd fel olyan óvatosan, hogy egyetlen szemecskéje se vesszen el belőle, nehogy te kárt szenvedjél? Nem kell akkor sokkal inkább vigyáznod arra, hogy egyetlen morzsácska se vesszen el abból, ami sokkal értékesebb, mint az arany vagy a drágakő? – Itt minden tiszteletet áraszt! De hol lehet manapság ilyen figyelmeztetést hallani?
Az 5./6. századtól kezdve a kézbeáldozást egyre inkább a nyelvreáldozás váltotta fel, mely a 9. századtól az általánosan szokásos forma lett. 800 után a kézbeáldozás már csak a klerikusok kiváltságaként található meg. 15. Mik a kézbeáldozás következményei? A kézbe- és állva-áldozás legalábbis részben felelős a sok hívőnél tapasztalható Krisztusnak az Eucharisztia szentségében való valóságos jelenlétében való hitnek az elvesztéséért. Aki komolyan úgy gondolja, hogy a szentostyában az Istenembert fogadja, az a tisztelet jele nélkül nem léphet ehhez a szentséghez. A kézbeáldozás ezért eleinte langyossághoz és közömbösséghez, végül pedig egyáltalán magának a hitnek feladásához vezetett.
Természetesen ebben még több más faktor is közrejátszik, mindenekelőtt a rossz oktatás és prédikáció, amelyekben Krisztus jelenlétét gyakran már csak szimbolikuson értelmezik, és a kenyérnek Krisztus testévé való átváltozását tagadják. Feltéve: 2011. szeptember 17.
16. A szentmisét latin nyelven kell ünnepelni?
A legnagyobb mértékben illő, hogy a szent liturgiát olyan nyelven ünnepeljék, mely ki van vonva a profán gyakorlat alól, mivel az a nyelv, melyet az utcán használnak, nem felel meg a szent történésnek. Ez a nyelv a nyugati Egyházban évszázadokon keresztül a latin nyelv volt. De az Egyház más részeiben és sok nem-keresztény vallásnál is megtaláljuk a különleges kultikus nyelvet. 17. Nem értik meg a hívek jobban a szentmisét népnyelven? A szentmiseáldozatban kimondhatatlan titkok történnek, melyeket egyetlen ember sem érthet meg tökéletesen. A misének ez a misztérium-jellege a titokzatos nyelvben fejeződik ki. A nem általánosan érthető nyelv tehát éppen arra mutat, hogy titok előtt állunk. (Ugyanezt a célt szolgálják a mise halkan imádkozott részei is.) Ezzel szemben a népnyelv olyan érthetőséget színlel, mely egyáltalán nem létezik. Az emberek ma azt hiszik, hogy tudják, mi a szentmise, mert népnyelven mutatják be. Valójában, a legtöbb esetben semmit nem értenek a szentmise lényegéből. Természetesen a misztérium-jellegnek nem szabad olyan messzi mennie, hogy a hívek egyáltalán semmit ne értsenek meg abból, ami az oltáron megy végbe. Ezért kötelezte a Trienti Zsinat a papokat, hogy gyakran prédikáljanak a miséről és a híveknek magyarázzák el a rítusokat. Ezen felül ma léteznek kétnyelvű misekönyvek (németül: Schott, magyarul: Szunyogh Xavér), melyben a latin imák le vannak fordítva, hogy ezáltal minden hívő számára olvashatóak legyenek a liturgia szép imái, anélkül, hogy a latin előnyeit fel kéne adni. A tradíció hívei minden alkalommal felháborodva védekeznek azon rágalom ellen, hogy semmit nem értenek a misén. 18. Mely érvek szólnak még a latin használata mellett?
További érvek a latin nyelv használata mellett: 1. ponthoz: Mivel a latin holt nyelv, többé már nem változik. Ez a hit tisztaságának megőrzése számára nagy jelentőségű. Az élő nyelvben ugyanis az idő múlásával egyes szavak jelentős mértékben megváltoztatják értelmüket. Például korábban a „niederträchtig” = alávaló szó „demütig” = alázatost jelentett, vagy a „Leichnam” = holttest, egész egyszerűen „Leib” = testet jelentett, ami a német „Fronleichnamsfest” = „Fest des Leibes des Herrn” = az Út testének ünnepe, szóban ma is látható. Ilyen módon a népnyelv használatával a liturgikus szövegekbe könnyen hibák csúszhatnak, míg a latinban a nagyon régi szövegek értelmezésénél sincsenek nehézségek. 2. ponthoz: A latint csaknem kétezer éve használják a liturgiában, és ezáltal bizonyos értelemben szentté vált. Nagyon felemelő, hogy mi ma ugyanazokkal a szövegekkel imádkozhatunk, melyekkel évszázadokon keresztül megszámlálhatatlanul sok pap és szerzetes imádkozott. Ily módon az örökkévalóság tör be az időbe. 3. ponthoz: Az Egyház egysége a latin nyelv által nagyon szépen jut kifejezésre. A zsinat előtt mindenütt a világon a római-katolikus misét ugyanazon a nyelven ünnepelték, így a hívek az idegen országokban is megtalálták hazájuk miséjét. Ma viszont az egység eme szimbólumát elszakították. A liturgiában nincs többé egység – se a nyelvben, se a rítusban –, és aki olyan nyelvű misére megy, melyet nem ért, még a fontos részeket is nehezen tudja követni. Ráadásul épp@n H ID H @ , Ahib H 0 0 i J A f`d @h Dgqhap ! " $"01(!$ 1%(2 0 4 ég 0 bA 5 m X l@ p $ $ !0@a " "! "B1@@` 0"" $"# )"$ 208 *B@@H@BPFBPP"d`b`( jbpp2&h`r " $&" *"" 1038@ @@DF HPPPPQR badedahab!`cdd`p(hp/@ ; f !0 aa ! A !2 "`P$ |