XVI. Benedek pápa néhány hónappal ezelőtt jelentette meg Jézus életéről szóló könyvének második kötetét. Ebben olyan megjegyzéseket tett, melyek az újságírókat arra a végkövetkeztetésre sarkallták, hogy a zsidókat nem szabad többé felelőssé tenni az Isten-gyilkosságért, vagyis Isten meggyilkolásáért, Jézus keresztre-feszítéséért. Az amerikai püspöki konferencia ökumenikus és vallásközi ügyekért felelős titkárságának vezetője 2011. május 17-én még ennél is tovább ment egy lépéssel, és azt mondta, hogy senki nem vádolhatja meg a zsidó népet a történelem egyetlen pillanatában sem az Isten-gyilkossággal, anélkül, hogy e kijelentéséért ne zárnák ki a katolikus Egyház közösségéből. A körülményekre tekintettel és azokkal dacolva, amit sok mai ember hinni akar, legfőbb ideje, hogy az Egyháznak a Jézus Krisztus ellen elkövetett bírói tévedésről, azaz ártatlanul történt kivégzéséről szóló állandó tanítását emlékezetbe idézzük, mégha nagyon röviden is. Először is, Jézus Krisztus kivégzése valóban „Isten-gyilkosság” volt, azaz Isten megölése, hiszen Jézus Krisztus a háromszemélyű Isten egyik személye, aki isteni természete mellett emberi természetet is felvett. Mit öltek meg a kereszten? Csak Krisztus emberi természetét. De ki lett emberi természetében a kereszten megölve? Senki más, mint a második isteni személy, tehát Isten!
Másodszor, Jézus Krisztus azért halt meg a kereszten, hogy minket, bűnös embereket bűneinktől megszabadítson, és e tekintetben halálának értelme a múltban és most és mindig, minden ember. Harmadszor, legalább XIII. Leó pápa megállapította az érdekközösség összetartozását az annak idején Jézus meggyilkolásáért fellépő zsidók, és a modern idők zsidó egésze között. Elvégre bűnbánó imájában, melyben az emberi nemet Jézus Krisztus Legszentebb Szívének ajánlotta fel, az egész Egyházat a 19. századtól kezdődően így imádkoztatja Istenhez: „Tekints irgalommal teljesen azon faj gyermekeire, akik egykor Isten választott népe volt. Folyjon a Megváltó Vére, melyet egykor maguk hívtak le magukra, most a megváltás és az élet fürdőjeként rájuk.”
De nem csak XIII. Leó pápa látja az évszázadokon keresztül meglévő folytonosságot a zsidóságban. Hiszen nem ők maguk azok, akik azzal a megokolással tartanak igényt Palesztina földjére, hogy ez az Ószövetségből Isten akarata szerint az övék? Vagy létezett valaha más olyan faj- és vallás-nép, mely az évszázadok folyamán büszkébb módon ragaszkodott önazonosságához? Egyáltalán, hogyan képes a pápa ilyen ősrégi igazságokat elveszni hagyni? Kyrie eleison Feltéve: 2011. október 20. |
vissza