A várakozás vagy a már bekövetkezett összeomlás a rosszabb?
Aki kicsit is figyelemmel kíséri a világ eseményeit, az egyre növekvő szorongással várja a kikerülhetetlen összeomlást (amiről a ma feltett Williamson-kommentár is beszél). Nem hiába tartja a közmondás, hogy a szerencsétlenségtől való félelem rosszabb állapot, mint az, amelyben már megtörtént a baj. Miután minden komolyan gondolkodó ember tudja, hogy az összeomlásnak meg kell történnie, joggal fél ettől, és joggal várja, sőt folyamatosan készenlétben kell lennie. Miközben az élet minden területén többszörösen áthágtunk minden szabályt, és ennek matematikailag kiszámítható következménye, a vég, mégsem jött el, ez a várakozás egyre nyomasztóbbá és egyúttal egyre elviselhetetlenebbé válik.
A minap két olyan pappal beszéltem erről, akik minden kétséget kizáróan katolikusok maradtak, és akik mindketten azonos taktikát választottak e helyzet elviselésére. Mégpedig a munkájukba, jobban mondva a hivatásukba való tökéletes beletemetkezést. Bár nem mondták, de egyértelmű, hogy ily módon hárítják el maguktól azokat a kérdéseket, melyekre nem lehet elfogadható válaszokat találni: Hogyan omolhatott így össze a katolikus Egyház? Hogyan viselkedhet így a pápa? Hogyan taníthat eretnekségeket ő is, meg egész vezérkara? Hogy csak a legérthetetlenebbeket említsem a rengeteg körül. A vezetőknek való engedelmesség az egyik elengedhetetlen katolikus erény. Mondhatnánk, kétezer évig nem lehetett jó katolikus az, aki nem ápolta ezt az erényt. Mára viszont oda jutottunk, hogy nincs egyetlen olyan tekintély sem, akire rábízhatjuk magunkat, amelynek szavait, tetteit ne kellene állandóan mérlegelni. Egy katolikusnak maradni akaró hívőnek ahelyett, hogy vakon engedelmeskedhetne, mind világi, mind vallási vezetőjének minden tettét meg kell vizsgálnia, hogy azok valóban megfelelnek-e a katolikus elvárásoknak vagy sem. Ez elképesztő, hihetetlen, abnormális, soha nem volt helyzet!
A hivatalos tekintélyeknek az a bajuk, hogy nem katolikusok, a tan tisztaságát vallóknak pedig az, hogy lelkületük, viselkedésük nem katolikus. (Ennek egyik oka abban rejlik, hogy az ilyen csoportok katolikus híveiket eredetileg „készen” kapták, így a kezdetekkor, azaz a 70-es években, nem kellett a hívek katolikus nevelésével foglalkozniuk, így aztán ez a tantárgy azóta is hiányzik képzésükből, tevékenységük palettájáról és saját képességükből.)
Az egyik megoldás a hívek számára is az lehetne, mint a fentebb említett két papnak: beletemetkezni a mindennapok teendőibe! Csakhogy a papok teendői mind Isten és az Ő vallása körül forognak! Ők lelki sérelem nélkül beletemetkezhetnek ezekbe! De hova temetkezzen egy világi hívő? Hiszen az ő mindennapi teendőinek nagy része teljesen evilági problémák körül forog. És itt visszajutottunk kiinduló pontunkhoz: ilyen körülmények között lelki mártírium a ma, a jövő elviselése, a megválaszolatlan kérdések felismerése, az eljövendő katasztrófa várása.
A Fatimai Szűz Mária Luciától azt kérte, hogy a pápa ajánlja fel Szeplőtelen Szívének Oroszországot, mert ha nem teszi, akkor ez az ország az egész világon elterjeszti tévtanait. Egy pap mondta nekem, hogy a mai helyzet jelenti számára a végleges bizonyítékot, hogy ez a felajánlás, szemben a Vatikán állításával, tényleg nem történt meg abban a formában, melyben a Szűzanya követelte. Mert a kommunizmus valóban elterjesztette a tanait a világon. Tévedés volt azt hinni, hogy a Szovjetunió az egész világot bekebelezi vagy minden országba hivatalosan a kommunista államberendezkedést exportálja: ezek nélkül, sőt ezek nélkül sokkal sikeresebben és átütőbben, terjesztette el a világon tévtanait.
|
vissza