Vitus Huonder, Chur/Svájc egyházmegye püspökének 2012 nagyböjti körlevele
„A házasságot mindenki tartsa tiszteletben.” Ez a figyelmeztetés a Zsidókhoz írt levélből való (Zsid 13,4). E levél szerzője fontosnak tartotta, hogy a keresztény életvitelre való különböző utasításoknál a házasságot külön is megnevezze. Ez megmutatja nekünk, milyen jelentősége volt a házasságnak az Egyház életében a kezdetektől fogva. Egy jól megélt házasság elengedhetetlen hitvallomásnak számított a világ felé. A sértetlen házas- és családi élet arra is mértékül szolgált, hogy valaki az Egyházban feladatot kaphat-e vagy sem (lásd: 1 Tim 3,5). A Tízparancsolat, az Ószövetség törvényének központi magja, a házasság témáját kétszer is felveti. A hatodik parancsolatban szó szerint ezt mondja: „Ne törj házasságot”, és a kilencedik parancsban így fogalmaz: „Ne kívánd el embertársad feleségét.” (Kiv 20,14/17) E két parancsolatban tükröződik Isten aggodalma a házasságért. Isten parancsai segítségül szolgálnak az élet sikeréhez, ezért a házasság sikeréhez is.
Isten eme aggodalma továbbá abban is megmutatkozik, hogy az egész Szentírás tele van a házasságra való utalásokkal (Lev 18.6-18; MTörv 22,13-21; Péld 5,1-23; Tób 7,13; Bölcs 14,26; Sirák 23,16-17; 1 Kor 7,1-40; Ef 5,21-33; Kol 3,18-19; 1 Pét 3,1-7), hogy csak néhányat említsünk a sok-sok felhívásból. Az elmúlt évben egyházmegyénkben bevezettük a házasság napját, melyre 2011-es pásztorlevelünk címe is utalt: „Férfinak és nőnek teremtette őket.” (Ter 1,27) Ez a nap arra szolgált, hogy ráeszméljünk a házasság értékeire általánosságban, és a házastársi közösségre, mint házi-templomra különösen, valamint egymás megerősítésére és bátorítására, végezetül a házassági ígéret megújítására.
Ez a fiatalabb és korosabb házastársakkal való találkozás megmutatta, hogy a házasság ma is sikerülhet. E pozitív tapasztalatból kiindulva, érezzük, hogy Isten Lelke a mai időkben is hat, hatással van a házasságokra, és segít, hogy a férfi és nő kapcsolata Istennel való harmóniában teljen, a mindennapok családbaráti módon alakuljanak, valamint a házastársak képesek legyenek a közös élet problémáit megragadni és megoldani. Minden válás egy emberi dráma. Egyetlen válás sem hagyhat hidegen bennünket, még ha úgy is néz ki, hogy tehetetlenül állunk e folyamattal szemben. A válások következménye több szempontból is súlyos: maga a pár számára, a gyerekek számára, a társadalom számára, és végül a hitközösség, valamint az Isten-kapcsolat számára. Mindent meg kell kísérelnünk, hogy ezeket a drámákat megelőzzük, és hogy az érintett emberek földi életére, de ugyanennyire örök üdvére gondot viseljünk.
A következmények a hitközösség valamint az Isten-kapcsolat számára akkor tudatosodnak bennünk, ha Isten szavát szemléljük, és elmélyedünk az Úr utasításaiban. Hiszen az Úr tanítása világos: A házasság felbonthatatlan (lásd: Mt 19,3-12; Mk 10,2-12; Lk 16,16-18). Ezért adnak azon különváltak és elváltak, akik egyedül élnek, értékes tanúbizonyságot a házasság felbonthatatlanságáról. Mert bizonyos esetekben, nem csak megengedett, hanem elkerülhetetlen, hogy el kell válni. De ha az érintett személyek kizárják az újraházasodást, ezzel az adott szavukhoz tartják magukat, és az Úr tanítását komolyan veszik.
Még egyszer visszatérve az említett statisztikára, fel kell tennünk a kérdést, vajon a párok mindig elegendő oktatást kapnak-e a házasságról és annak keresztény tartalmáról? A házas-oktatás során tudatosítják bennük az ígéretük jelentőségét? És maguk a házasulni szándékozók őszintén válaszolják meg a keresztény házasságra való felkészültségükre vonatkozó kérdéseket? És egyáltalán, betartják-e mindig az esketés, mely maga egy csodálatos házassági katekizmus, liturgikus előírásait? Ehhez még a következő kérdések is felmerülnek: Vajon mindig elegendő mértékben vizsgálják meg a házasulandók szellemi-lelki érettségét? Nem kellene némely egyházi esketést lemondani vagy elhalasztani, mert a szükséges feltételek egy keresztény házassághoz hiányoznak? A párok valóban a szentségben való hittel lépnek az oltár elé? A házassági köteléket valóban Krisztusra való tekintettel és az Ő tanításának alapjaira akarják megkötni?
Ha a házasságot pusztán társadalmi eseményként kezeljük, és az esküvő napját nyilvános eseményként értékeljük lehetőleg minél több meglepetéssel – köztük egyházival is –, akkor a feltett kérdésekre gyorsan megkapjuk a választ. Akkor semmit sem kell igazán komolyan venni és nem kell a házasságot tartósnak várni. A kánai menyegző során Mária ezeket az aggódó szavakat intézte Fiához: „Nincs több boruk.” (Jn 2,3) Ez több volt, mint csak egy múló italért szóló kérés. Ez a szellemet, a hit szellemiségét kérő kérés volt. Csak ebből a szellemiségből alakíthatják a házastársak életüket úgy, hogy Krisztus tanúiként ismerjék fel őket, vagyis, mint keresztényeket. Ezt a szellemiséget könyörögje ki az Isten Anyja a mi korunknak is. Ezzel a kívánsággal szívemből köszöntelek benneteket mind, és püspöki áldásomat adom rátok. + Vitus, Chur püspöke Feltéve: 2012. március 6. |
vissza