1995 szeptemberében részt vettem egy – a Szent X. Pius Papi Közösségben szokásos rövidített – Szent Ignác-féle lelkigyakorlaton, melyet Maeßen atya vezetett. A napokban találtam rá az akkori jegyzetfüzetemre, melybe nem sokat jegyeztem fel, de amelyből most – minden összefüggés nélkül, felsorolásszerűen – néhány gondolatot közlök.
Elsőnek Maeßen atya a szemlélődés elemi fontosságáról beszélt. Szent Ignác szerint a szemlélődés: az emlékezet, azaz mindannak megőrzése, amit hallottunk; az értelem, azaz megfontolás; és az akarat, azaz reagálás az előző kettő szerint. A szemlélődés első tárgya: Meg kell mentenem a lelkemet! Ehhez minden belső erőnkre szükségünk van, hiszen lelkünk állandó veszélyben van ezen a világon. Isten valóságosabb minden másnál. Isten azt akarja, hogy Hozzá jussunk, minden, amit Ő küld nekünk, ezt célozza meg. Az örökkévalóságban olyanok leszünk, mint itt a földön a legjobb pillanatunkban, tehát Istennek nevelnie kell bennünket, nemcsak üdvözíteni. A liberalizmus nem más, mint a földi életet úgy ellehetetleníteni, hogy ne juthassunk el Istenhez. A liberálisok legnagyobb trükkje, hogy úgy tesznek, mintha az emberek kérdései csak a mai felvilágosult emberek kérdései lennének. Holott mindezek a kérdések már felmerültek, és a legnagyobb gondolkodók már megadták rá a válaszokat. A liberális társadalom nem áll meg a liberalizmusnál, hanem szükségszerűen eljut a kereszt gyűlöletéig.
Azt kell felismerünk, hogy a bűn micsoda szörnyűség Isten szemében. A felismerésre kell törekednünk, nem pedig valamilyen érzelmekre. A bűn elsősorban a Gonosszal való szóbaállás. Az ördöggel nem beszélünk, legfeljebb parancsolunk neki. Állítunk és nem érvelünk. Ez azokra is vonatkozik, akik nem őszintén keresnek. Amíg csak saját magára tekint valaki, nem rajonghat Istenért. Jézust kell jobban megismerni, hogy ezáltal jobban megszerethessük. A pogányok tisztelték, de nem szerették az istenséget, vagyis bár hamis isteneik voltak, hamis elképzelésük volt Istenről, de tisztelték a természetfelettit. A kereszténységnek megvan az igaz Istene, akit tisztel és szeret. Az emberek között csak akkor lesz béke, ha Isten becsületét újra helyreállítják. [A mai pogányok semmilyen természetfelettit nem ismernek el, ezért téríthetetlenek.] Istenhez csak úgy lehet eljutni, ha felfedezzük és megtaláljuk lelkünkben a csomót, és ezután megoldjuk. Anélkül nem megy, hogy nem teszünk erőszakot magunkon: valamit fel kell adnunk, képesnek kell lennünk a változtatásra. Magunk ellen erőszakot kell elkövetnünk, hogy azt a vágyat követhessük, hogy eljussunkk Istenhez. Felizgatott lelki állapotban a Szentlélek nem hat. Az izgatottság, a nyugtalanság, a szomorúság mindig az Ördög miliője. Akiknek megvan a belső békéjük, azok legyőzhetetlenül megkísérthetetlenek. A béke a beteljesülés a lelkünkben. Minden kísértés szomorúsággal kezdődik. Annál kísérthetőbbek vagyunk, minél többet magunkról vagy magunkra gondolunk, magunkkal vagyunk elfoglalva. Isten magát a lelki állapotunknak megfelelően nyilatkoztatja ki nekünk. Egy jó döntéshez e három kell: tanács, azaz imádság; ítélet – e kettőre sok időt kell szánni. Végül határozott és gyors döntés és kivitelezés. A napi tennivaló súlyozása ez: a szükséges, a hasznos, és csak legvégül a kellemes. Feltéve: 2012. március 11. |
vissza