Roberto de Mattei beszélgetése Armin Schwibach vatikáni újságíróval
A mű az előzményekből kiindulva rigorózusan rekonstruálja a zsinati eseményeket, annak gyökereit és következményeit a prezentálások és az archív anyagok alapján, „a történetírást nem a teológiával, hanem a történetírással kell legyőzni” elvnek megfelelően. Ezen elv hangoztatásával a professzor úr a zsinatról eddig írt könyvek közül arra az egyre célzott, mely egyedül terjedt el széles körben, s mely a „Bolognai iskola” nyomán a II. Vatikáni Zsinatot „az Egyház új korának hajnalpírjaként, az Egyházat a múlttól való megtisztításaként és a hagyomány alól való felszabadításaként prezentálta”, és amelynek írója: Giuseppe Alberigo professzor, Giuseppe Dossetti atya tanítványa. A beszélgetésből a legérdekesebb részletek következnek:
Prof. de Mattei: Amikor XXIII. János megnyitotta a zsinatot, kijelentette, hogy ez egy pasztorális, nem pedig dogmatikus zsinat, mely azt a feladatot tűzte ki maga elé, hogy a katolikus Egyház állandó tanítását egy új pasztorális nyelvvel fejezze ki. Ennek követelménye – miként ez nem is lehetett volna másképp – abból a vágyból eredt, hogy a hitet széles körben terjeszteni lehessen. A cél tehát gyakorlati természetű volt, és ezért a gyakorlati eredményekből kiindulva kell arról dönteni, hogy e cél eléréséhez használt eszközök hatékonyak és megfelelőek voltak-e vagy sem. A tények sajnos azt mutatják, hogy a zsinat nem érte el a maga elé kitűzött célokat. Így keletkezik az úgynevezett értelmezési probléma: vagyis valami „félresikerült”. Helyénvaló, ha különbséget teszünk a zsinat doktrinális dokumentumai és maga az események között. Ugyanakkor e kettőt mégsem lehet elválasztani egymástól. Az elsőhöz a teológusoknak, a másodikhoz a történészeknek kell hozzászólniuk. Bár a végső cél mindkettőnél ugyanaz, de a kutatás módszerét a történelem esetében a tények igazságára, a teológia esetében pedig a hitigazságokra kell helyezni.
Azt vetik sokan a szememre, hogy elhanyagoltam a zsinat dokumentumait. Csakhogy e szövegek tanulmányozása a teológusok és az Egyház tanítóhivatalának feladata. Amit én rekonstruáltam, az a történelmi kontextus, melyben ezek a dokumentumok létrejöttek. És én azt mondom, hogy a történelmi kontextusnak nem volt kisebb befolyása az Egyház történelmében, mint a zsinat tanítóhivatala és a zsinatutáni tanítóhivatal: a kontextus párhuzamos tanítóhivatalként jelentkezett és ezáltal befolyásolta az eseményeket. Kérdés: Senki nem vitathatja, hogy az Egyház az elmúlt 50 évben a válság drámai korát éli át. Az Ön véleménye szerint, mi ennek az oka? Lehet a zsinatot a katolikus hit köddé-válásának „fő okaként” megnevezni?
Prof. de Mattei: A válság itt van, és véleményem szerint sokkal mélyebb, mint amilyennek el tudjuk képzelni, miközben a zsinatot nem lehet ennek egyetlen okaként kikiáltani. Az Egyház bajai megelőzik a zsinatot, kísérik és természetesen követik. Az Egyház ezen bajai nem a zsinattal keletkeztek, hanem sokkal inkább azon robbantak ki. Kérdés: Hogyan definiálja Ön a tanítóhivatal és a tradíció közötti viszonyt?
Prof. de Mattei: Az Egyházban „a hit mércéje” (tekintettel arra, aminek nincs definícióra vonatkozó rangja) se nem a II. Vatikáni zsinat, se nem az élő jelenlegi tanítóhivatal, hanem a tradíció, azaz a maradandó tanítóhivatal, ami a Szentírással együtt Isten Igéjének egyik forrását képezi. Kérdés: Könyvének a tanulmányozása azt mutatja, hogy VI. Pál szerepét a zsinat alatt és után nem lehet eléggé nagyra becsülni. Szemben több leírással, mely VI. Pált tétovázónak ábrázolja, Ön nagyonis célratörőnek és határozottnak mutatja be. Ez különösen a pápának a zsinatutáni liturgia-reformra gyakorolt befolyására érvényes.
Prof. de Mattei: Az Egyház történetében gyakran találkozunk olyan pápákkal, akik ideáikban hajthatatlanok, temperamentumokban viszont szelídek, mint például IX. Pius vagy Szent X. Pius (a „fortiter in re, suaviter in modo” mottó alapján). Ezzel szemben voltak mások, akik flexibilisek voltak a tan dolgaiban, de ellentmondást nem tűrők a jelleműkben, mint például XIV. Kelemen, az a pápa, aki 1773-ban feloszlatta a jezsuita rendet. Kérdés: Hogyan ítéli meg Ön azt, hogy a zsinat nem ítélte el a kommunizmust? Mik voltak ennek következményei, mindenekelőtt a 68-as kulturális forradalomra tekintettel? Lehet az Egyház és tanítóhivatalának pozíciójában paradigma-változásról beszélni?
Prof. de Mattei: A kommunizmus elítélésének hiánya egy olyan zsinat részéről, mely az akkori idők problémáival való foglalkozást tűzte ki maga elé, számomra megengedhetetlen mulasztást jelent. A „Gaudium et spes” zsinati konstitúció a modern világgal folytatott párbeszédet kereste abban a meggyőződésében, hogy a világ által megtett addigi út, kiindulva a humanizmustól és a protestantizmusból egészen a francia forradalomig és a marxizmusig irreverzibilis folyamat. Valójában azonban a modern éppen ekkor egy súlyos válság előtt állt, melynek első jelei pár évvel később a 68-as forradalomban mutatkoztak meg. Kérdés: Minden ellenére a konzervatív oldal képtelennek tűnik egy szervezett és közös ellenállásra. Hiányzik a „harci kedvük”, amit Ön is mindig megemlít. Ön miben látja ennek okát? Miért tűnik olyan nehéznek a modernizmussal racionális, filozófiai és teológiai síkon megmérkőzni?
Prof. de Mattei: Véleményem szerint a mai korban a konzervatívok vereségének fő oka és az Egyház gyengeségének gyökere azon teológiai, a keresztény gondolkodásra jellemző látásmód elvesztésében áll, mely a történelmet az idők végezetéig Szent Ágoston szellemében mint a „két” állam közötti örökös harcot interpretálja: Isten állama és a Sátán állama közötti harcnak. Kérdés: Végezetül egy kérdés a liturgiához. Colombo érseke, Malcolm Ranjith bíboros, nemrégen kijelentette: „A liturgikus szimbolika segít nekünk, hogy az emberin át Istenhez emelkedjünk. Eközben az az én szilárd meggyőződésem, hogy a Vetus Ordo ( = hagyományos, bevált) fejezi ki a liturgiában a legnagyobb mértékben és a leginkább helyes módon ezt az Istennel való találkozáshoz való misztikus és transzcendentális meghívást. Ezért számunkra eljött annak az ideje, hogy ne csak az új liturgia tartalmát újítsuk radikális változtatások által, hanem egyre jobban a Vetus Ordo-hoz való visszatérést támogassuk, mint az Egyház valódi megújulásának útját, amire az Egyház atyjai, akik a II. Vatikáni Zsinaton részt vettek, annyira vágytak. .. Ezért eljött az idő számunkra, hogy bátrak legyünk a reform igazi reformja és az Egyház igazi liturgiájához – mely kétezer éves történelmében folyamatosan alakult ki – való visszatérésért végzett munkában. Kívánom és imádkozom érte, hogy ez megtörténjen.” – Vagyis az Egyház nem újulhat meg a liturgia valódi megújulása nélkül. A „rendes” és a „rendkívüli” rítus valóban ugyanazon rítus két különböző formáját jelenti Ön szerint?
Prof. de Mattei: A Szentmise minden bizonnyal egy, de VI. Pál Novus Ordoja, ahogy én látom, mind szellemében, mind formájában mélységesen különbözik a régi római rítustól. A régi rítusban nem az Egyház múltját, hanem jövőjét látom. Valóban a hagyományos liturgia jelenti a leghatékonyabb választ a minket támadó laicista szekularizmus kihívására.
|
vissza