(Szent Jusztinosz) A valószínűleg a 130. év körül megtért Jusztinosz nem fordított hátat a filozófiának. Éppen ellenkezőleg: azt akarta, hogy „a tűz, amely lángra lobbant a lelkében”, egyre jobban szórja szét sugarait. „Ha egyszer megvilágosíttattál, és nem tanúskodol az igazságról – mondta –, Isten számon fog kérni!” Munkásságából mindössze három fontos mű maradt ránk: a Párbeszéd a zsidó Trifónnal és a két Apológia. Az első írás válasz a zsidóknak, a Törvény és az elzárkózottság börtönében élő rabbiknak; az apológiák egyrészt védőiratok, amelyben megvédi a keresztényeket a rágalmakkal szemben, lefesti példás életüket és magasztalja erényeiket, másrészt egy sajátos tanítás kifejtései, amelyekben –határozottan folytatva Szent János gondolatmenetét – a kereszténység tanrendszerét kibővíti az ismert filozófiák módszereivel, szókincsével, sőt lényegi mondanivalóik egyes részeivel is. Számára a kereszténység az egyetlen teljes filozófia; sót nemcsak filozófia, hanem totális kinyilatkoztatás, egyszersmind a világ tökéletesen valós koncepciója, életszabály, a megismerés módszere és az üdvösség útja. „Minden igaz törvényszerűség, amit a filozófusok felfedeztek és kifejtettek, az Igében való részesedésnek köszönhető, amely megérintette őket.” És ez az Ige, ez a Logosz, aki az idők folyamán így fokozatosan megvilágosította az emberi értelmet, nem más, mint Krisztus, úgy, ahogyan Jézusban kinyilvánította magát, és akiben a gondolkodás és az élet megtalálták valódi jelentőségüket.
(Szent Ireneusz) Szent Ireneusz a különböző filozófiai irányzatokban jártas művelt görög volt, aki magában Rómában tanulmányozta a keresztény doktrinákat, és mindenesetre sokat érintkezett Szent Jusztinosszal. Egyenes, mély és evangéliumi lelkületű ember volt, az igazság befogadására mindig készen álló nemes szív, bölcs és kiegyensúlyozott vérmérséklet; teljes ellentéte a szektás beállítottságnak, a dühös vitatkozónak. Már nevének etimológiája is – „a békesség szerzője” – a békességre és az erényekre utal. Még a gnosztikusok elleni küzdelem tetőpontján sem fogja soha elfelejteni, hogy Jézus első parancsa az volt, hogy szeressük egymást.
A Rómából visszatért és Lyon püspökévé választott Ireneusz – aki valósággal magába olvasztotta az ázsiai, római és nyugati kultúra elemeit – úgy áll előttünk, mint az egész kereszténység élő szintézise. Püspök lévén, mindenekfölött az Egyház embere, folytatója a mintaképéül választott nagy vértanúpüspökök – Szent Kelemen, Szent Ignác és Szent Polükarposz – sorának. A rábízott nyájat fáradhatatlan odaadással irányítja. A körülötte élő gallokról, akiknek a nyelvét is megtanulta, szeretettel és kedves gyengédséggel beszél. Bizonyára gall-római keresztény hívei számára írja meg „Az apostoli igehirdetés feltárása” című művét, ami a keresztény tanításnak az egyszerű népi rétegekből kikerült – de az első hitoktatásokon már túljutott – közönség igényeihez alakított rövid kifejtése.
Hatalmas vállalkozás. Eredménye „A hamis gnózis bemutatása és cáfolata”: amit általában mind a mai napig az „Adversus Haereses” címen idéznek. Öt könyv, öt igen terjedelmes könyv. Emlékezzünk rá, hogy az apologéták – és mindenekelőtt Szent Jusztinosz – be akarták vonni a kereszténység gondolkodásmódjába az emberiség ama általánosan használt fogalmát is, amit a görög filozófia értelemnek nevezett; homályosan ráéreztek arra a bensőséges harmóniára, ami az értelem és a hit között fennáll. De a gnózissal kapcsolatos tapasztalatok azt bizonyították, hogy az értelem ugyancsak különös utakra tévedhet. Gyeplőre és terelőkorlátokra van tehát szüksége, amiket a keresztény hittételek alapos megfontolásában kell megtalálnia. Mindent összevéve: Szent Jusztinosz világossá tette, hogy a hit magában foglalja az értelem működését is, Szent Ireneusz pedig pontosan kimutatja, hogy a hit nélküli értelem eltévelyedik.
Mi hát az az erő, ami gátat vet ennek az eltévelyedésnek? A hagyomány. Kétségtelenül ebben rejlik Szent Ireneusz egyéni szellemi leleményeinek lényege: első ízben formulázza meg azt, amit Szent Kelemen, Szent Ignác és Szent Jusztinosz írásai „implicite” – beleértve, de ki nem mondva –, legalábbis a szándék meg az érzelmek szintjén már tartalmaztak, és ami ettől kezdve a katolikus Egyház vezérlő elve lesz. De hát mi is a hagyomány? Anyagát tekintve semmi esetre sem az egymást követő nemzedékek állítólagos beavatottjainak ellenőrizhetetlen gondolatmenetei, hanem a mindenki által megismerhető egyházi tradíció, azon püspökök hitletéteménye, akiknek listáját össze lehet állítani, meg Rómáé, melynek e hagyomány fenntartásában kimagasló szerep jutott. Szellemi vonatkozásban pedig nem megkövesedett adatok együttese, ami csak arra való, hogy provokálja az ember értelmi képességét; sokkal inkább egy, „a Szentlélektől szüntelenül megfiatalított” életelv, amely irányítja az értelmet és kitűzi működésének célját. Ez a hagyományra támaszkodó alap tartja fenn Szent Ireneusz egész és igen sokirányú életművét, teszi azt gazdaggá és termékennyé. Ez garantálja számára a „hitszabályt”, és képesíti rá, hogy megoldja a nagy problémákat. Például Isten megismerésének és az emberi természet milyenségének problémáját. A gnosztikusok olyan mély szakadékba taszítják Istent, hogy abban szinte megközelíthetetlen. Szent Ireneusz azt feleli, hogy ha Isten valóban megismerhetetlen az értelem természetes erőivel, a kereszténység arról biztosít bennünket, hogy Ő igenis kinyilatkoztatta magát a megtestesülés legmagasabbrendű szeretet-megnyilvánulásában, és ennek következtében folyamatosan megnyilatkozik azoknak, akik szeretik.
|
vissza