Néhány hír a világból röviden: Hounder püspököt az e honlapon is megjelent körlevele miatt – mely „A házasság felbonthatatlan” címet viseli, és amelyben semmi mást nem tett, mint az Egyház Jézustól kapott, tehát öröktől igaz, érvényes tanítását fejtette ki – totális össztűzbe vették. Egyházmegyéjének papjai közül többen kijelentették, hogy az említett körlevelet nem olvassák fel templomukban, mert az nem időszerű és diszkriminál egyeseket. Hans Küng teológus egy interjúban Khadafinak nevezte Hounder püspököt. A salzburgi megyéspüspök konferenciát tartott a II. Vatikáni Zsinat kezdetének 50. évfordulója alkalmából, ahol ő és egy teológus méltatta a zsinatot. Történt mindez Ausztriában, ahol a már többször említett „plébános-mozgalom” tagjai ellen a püspökök az ég adta világon nem tesznek semmit, holott azok nyílt engedetlenségben élnek, és eretnekségeket terjesztenek. A megyéspüspök kijelentette, hogy szó sem lehet a „reform reformjáról” (amit pedig XVI. Benedek pápa sürget), és hogy ezért semmi esetre sem lehet szó a régi liturgiáról.
Magyarországon a katolikus papok nagy része örömmel üdvözli az új hittanoktatási törvényt, és arra buzdít, hogy a választható etikát is hittantanárok tanítsák. Azt az érvet, hogy etika, erkölcs nem létezik a vallás, az igazság, azaz Jézus Krisztus nélkül, egyszerűen nem is értik. Azt, hogy a Tízparancsolatnak a második kőtáblája, azaz a negyediktől a tizedikig szóló parancsnak semmi értelme az első három parancs tekintélye nélkül, agyuk nem képes befogadni.
A valaha élt egyházatyák, egyháztanítók, lelkiatyák és szentek, misztikusok szinte minden feltárhatót feltártak az életből, Istenből, Urunk Jézus Krisztusról, az Egyházról, Urunk tanításáról. Minden 1970 előtt meghalt katolikus gondolkodó, író, tanító arról is szólt, hogy a 19. század óta a bűn olyan módon elhatalmasodott a földön, hogy jóformán nem lehet élni és még kevésbé üdvözülni.
G. atya érdekes dologra hívta fel a figyelmet. Azt mondta, ha Urunk ma jönne közénk, szóba sem állna az egyházi vezetőkkel, hanem csak a hagyományhűekhez fordulna, azokat ugyan nagyon szidná, mint annak idején a farizeusokat, de legalább beszélne velük.
Jézus tehát akkor jött el a földre, a kiválasztott, a rá váró néphez, saját népéhez, amikor annak nem volt igazi papsága, illetve a hivatalban levő papsága nyíltan eretnek volt. Ez kísértetiesen hasonlít mostani korunkhoz.
A mai katolikus legfeljebb a katekizmus igazságairól, az Egyház általános tanításáról hallhat papjaitól, teológusaitól. Egy hasonlattal élve, azt tanítják neki, mint egy anya a gyerekének, hogyha tűz üt ki valahol, oltsa el. Csakhogy a tüzet nem lehet akárhogyan eloltani. Sőt, ha valaki rosszul fog hozzá, nemhogy eloltaná, de még fel is izzítja. Az elvi tanács tehát csak akkor ér valamit, ha a nevelő, a tanácsadó meg is mutatja, hogyan kell eloltani a tüzet. A mai helyzet annyira más, mint minden eddigi, és annyira hiányzik belőle minden régi szokás, hogy gyakorlati útmutatás nélkül nem lehet katolikusnak maradni, egyáltalán még élni sem. Az egyetlen tanácsom, hogy próbáljunk Atyjukban feltétlenül bízó gyerekek lenni, akik ugyan semmit sem, egyre kevesebbet értenek a körülöttük zajló eseményekből, de annál jobban hiszik, hogy Atyjuk mindent elintéz majd. Vagy legyünk olyanok, akik arra büszkék, hogy a mindenki által elhagyatott Krisztus mellett ki akarnak tartani. Csak azért is, maradjunk a kisebbséggel, maradjunk a meggyalázott mellett – ez olyan hősies magatartás, amire buzdíthatjuk magunkat. Ha már nem értünk semmit. Ha már senki nem szándékozik megmagyarázni nekünk a történéséket.
Kiegészítés
Maeßen atya már 1995-ben azt mondta, hogy az Úristen a mai embert másképp fogja megítélni, mint az előző korokban élteket. Annak idején ez a kijelentés egyfelől felháborított, másfelől nemigen hittem. Ma már jobban érteni vélem, hogyan és miért is gondolta ezt az atya. Úgy vélem, ez utóbbi megállapítás ugyanarról beszél, mint ez a cikk. A 19. század végétől az emberiség helyzete, gondolkozásmódja, körülményei olyannyira megváltoztak, hogy a katolicizmus teljesen új problémák előtt találta magát, amire meg kellett volna adnia az érvényes, igaz, jó válaszokat. És mivel senki nem adta meg ezeket, sőt, meg se próbálkozott vele, elindultak útjukra a tévedések, az eretnekségek, melyek mind egyetlen utat ismernek, a könnyítéseket, a hit- és erkölcsbeli engedményeket, úgy ahogy az ember rosszra hajló természete ezt általában, helyes felső vezetés híján mindig tette és teszi. A mai „plébános”- és „Wir sind Kirche”, karizmatikus, neo-katekumenát stb. mozgalmak valójában nem mások, mint ennek az űrnek a pótlására létrejött próbálkozások, vagyis az ezekben eltévelyedtek bűne nagy részben idegen bűn, az Istentől erre kiszemelt egyházi személyek mulasztásának bűne. Akik nem csak abban vétkeznek, hogy ezt engedik, hanem elsősorban abban, hogy hiteles válaszok nélkül hagyják az embereket.
Ugyanakkor a hittanilag helyes úton maradók, az ú. n. tradicionalisták, 70 éve megelégszenek azzal, hogy ostorozzák a tanbeli eltévelyedéseket és eltévelyedőket, anélkül, hogy a legkisebb mértékben képesek lennének, vagy szándékoznának a hozzájuk menekülőket nevelni, lelki táplálékkal ellátni.
Így néz ki tehát a katolikus élet a 21. század elején. A felsoroltak egyike sem ad megoldást, és csak a közelgő teljes összeomlást hozza egyre közelebb. 2012. március 12. |
vissza