Meg vagyok győződve róla, hogy mind az Istenhez, mind a Tőle elforduló útnak megvannak a fix állomásai, melyeket minden ez irányokban haladóknak érinteniük kell. Ezért tapasztaljuk nap mint nap, hogy különböző földrészeken élők, műveltségben, hivatásban, korban, nemben különböző emberek csaknem egyidőben jutnak ugyanazokra a felismerésekre és foglalkoznak ugyanazokkal a témákkal, illetve követik el ugyanazokat az értelmetlen hibákat, sokszor irracionális bűnöket.
Mikor Maeßen atya azt mondta nekem, hogy Isten a mai embert másképp – enyhébben – fogja megítélni, mint a régieket, megdöbbentem, és nem is igen hittem. Mostanra világossá váltak előttem az atya szavai:, hiszen a mai világban már nehéz azt kijelenteni, hogy mindenki maga tehet róla, ha nem jut el az igazsághoz.
Ha viszont ez így van, akkor ki juthat a mennyországba azok közül, akik nem a katolikus Egyház tagjai, következésképpen nincsenek a megszentelő kegyelem állapotában? Azt hiszem, e kérdésre az a felelet, ami már itt, ezen a honlapon is többször elhangzott. Isten azoknak adja meg a megtérés kegyelmét (nem az üdvösséget, hanem a döntő pillanatban a megtérés kegyelmét), akik „jóérzésű” emberek maradnak, akik bármilyen istentelen környezetben, viszonyok között élnek is, megőrzik emberiességüket. Ahogy ezt egy pap egyszer kifejezte: csak az lehet jó katolikus, aki egyben jó ember is.
Ők mind arról tettek tanúbizonyságot, hogy züllött életmódjuk, környezetük ellenére sem halt ki belőlük a tisztesség utolsó szikrája, és az Úristen ezt számon tartotta és egy döntő pillanatban megjutalmazta. A mai embertelen világunkban, ahol emberek millióitól el van zárva az igazság megismerésének lehetősége, ez a fajta út azonban mindig nyitva áll. Életük minden percében dönthetnek a tisztesség és a tisztességtelenség között. Lewis erről beszélt Az ember likvidálása című könyvében, melyből a honlapon többek között ez a rész található. „Inkább kártyázom egy olyan ellenféllel, aki nem hisz az erkölcsi alapelvekben, de abban a meggyőződésben nevelkedett, hogy »egy úriember nem csal«, mint egy kifogástalan erkölcs-filozófussal, aki csirkefogók között töltötte gyerekkorát. Az ellenszegülő idegeket és izmokat a csatában három órányi bombázás után nem lehet szillogizmusokkal kitartásra késztetni. Egy zászló, egy föld vagy egy sereg iránt érzett legrosszabb szentimentalizmus többet ér el, mint a legélesebb logika. Platón ezt már régen megmondta: Ahogy a király tisztviselői segítségével kormányoz, úgy kell az emberben az értelemnek a „bátorító elemmel” legyőzni az ösztöneit. A fej a hasat a szíven keresztül kormányozza, a szíven keresztül, mely a nagylelkűség, az érzületek székhelye, melyek a jól-begyakorolt szokások által nemesednek kiegyensúlyozott érzésekké. A szív – a nagylelkűség – az érzés –, ezek a nélkülözhetetlen összekötő tisztek az ember agya és zsigerei között. Talán még azt sem túlzás állítani, hogy az ember e középső elemének köszönhetően válik egyáltalán emberré, hiszen értelme szerint csak puszta szellem, ösztönei szerint pedig puszta állat.”
Nem vitás, hogy nehéz a jómodort, a jóérzést, az ú. n. „úriemberséget” szavakkal megmagyarázni, hiszen ezeket érezni kell. Nyilván már Krisztus előtt is voltak „nemes érzésű” emberek, de az biztos, hogy Jézus tanítása alapján, vagyis a kereszténység elterjedésével vált a jómodor, a jóérzés általános és megkövetelt, elvárt emberi tulajdonsággá. 2012. június 4. |
vissza