Miközben például Armin Schwibach publicista és a filozófia tanára egy római egyetemen, minden nap Ferenc „gyöngyszemei”-ként számol be az interneten Bergoglio beszédeiről, Füzesi Zsolt ezek veszélyeire hívja fel a figyelmet.
Ferenc ez előző két pápához képest populárisabban és az egyszerű laikusok számára érthetőbben fogalmaz, ráadásul sokkal rövidebb beszédeket mond.
Ferenc beszédei valóban „a füleket csiklandozzák”, és ezért a kívánt hatást nagyon gyorsan elérik, a rejtett, lényegi üzenet észrevétlenül szüremkedik át a tudatalattiba. Ferenc ugyanis mestere a hangsúlytologatásnak, s ezzel nem csupán egy oldalra tereli a farizeusokat és a tradíció elkötelezettjeit, a másik oldalra a Szentlelket, a zsinatot és ez utóbbi feltétlen híveit, hanem úgy vezet át a tévedésbe, hogy közben helyes dolgokat – is – követel. Mindezt úgy teszi, hogy nem pontosan definiált szavakkal operál. A mi ajtónkon megy be, és az övén jön ki. Ez egyébként tipikus modernista alakoskodás, mely irtózik minden pontos meghatározástól, hisz egy szót addig használhat ugyanabban a kontextusban hol köznapi, hol tudományos értelme szerint, míg azt meghagyja definiálatlan, érzelmileg manipulált homályában. Jézust nem az zavarta, hogy szavait a törvénytudók nem tudták beilleszteni saját rendszerükbe, hanem az, hogy a nyilvánvaló bizonyítékok, a csodák ellenére sem voltak hajlandók hinni benne. „Ha nem vittem volna végbe köztük olyan tetteket, amiket senki más nem cselekedett, bűnük nem volna. Most azonban látták ezeket és mégis gyűlölnek engem is, meg Atyámat is” (Jn 15,24). Tehát nem az ideológia, hanem a megátalkodás volt, amit elítélt. Másik a probléma Ferenc beszédével: Az ideológia szó önmagában nem bír erkölcsi értékkel; olyan, mint a cselekedet. Attól függ az értéke, hogy mi a célja és a háttere. Lehet jó vagy rossz, helyes vagy helytelen, de amíg ezeket meg nem jelölöm, a szó nem hordoz tartalmat, tehát nem is lehet ítélni fölötte. Zavaróak a szóhasználatai is: „egyszerű evangélium,” „tiszta evangélium” – Nem Luther kedvenc kifejezései ezek? „És ne is beszéljünk a szépségről, mert abból semmit sem értenek meg.” Ha Ferenc liturgikus érzékére gondolok, szerintem ez a mondat a „ha el akarod rejteni a gyengeségedet, gyanúsítsd meg vele az ellenfeledet” elv klasszikus példája is lehetne. Ami pedig Ferenc beszédeire leginkább a gyanú árnyékát veti, az az aktualitás hiánya. Mert ha a mai Egyház legfőbb tehertétele az lenne, hogy papjai, hívei túlságosan elmerülnek az erkölcsi kérdések ágas-bogas kazuisztikájában, és már egy kamaszkori csók miatt is egy életre kivetne valakit magából a társadalom, vagy polgárháborús helyzet alakulna ki a molinisták és tomisták teológiai iskolája mentén, hogy vajon az isteni mindentudás milyen viszonyban áll az emberi szabad akarattal, akkor ez a beszéd helyénvaló lehetne. De mivel inkább az erkölcsi relativizmus és a hitbeli közöny terjed a katolikus hívek között, ez a prédikáció aggasztó kérdéseket vet fel. Jogosan merül fel az a kérdés is, hogy Ferenc kijelentéseit lehet-e úgy értelmezni, hogy felesleges a dogmák és a katolikus erkölcs rendszeréhez ragaszkodni? Mert az, hogy „minden ideológiai értelmezés az evangélium meghamisítása”, azt jelenti, hogy a kinyilatkoztatás bármilyen rendszerbefoglalása ellentétes magával a kinyilatkoztatással. Vagy az az állítása, hogy „akik a kötelesség útján járnak, minden terhet a hívek vállaira helyeznek,” nem azokat dorgálja-e, akik az újraházasodottakat nem engedik szentáldozáshoz járulni? Nem a „határátlépőknek”, a bűnökben megátalkodottaknak jelentenek az ilyesfajta beszédek felmentést és biztatást?
|
vissza