Bevezetés Mario Palmaro jogtudós és Alessandro Gnocchi újságíró az Il Foglio napilap hasábjain azzal a „perfekt egyhangúsággal” foglalkoznak, mellyel Ferencet a katolikus világban (de nem csak ott) legújabb popsztárjaként ünneplik. Elemzésükben megpróbálják ezt a „mindezidáig ismeretlen” jelenséget a pop-kultúrával és annak törvényszerűségeivel, konformizmusával, az érzelmi síkhoz való kötöttségével és folytonos kihágásaival összehasonlítani. [»Az egész föld csodálta a vadállatot. Leborultak a sárkány előtt, hogy hatalmat adott a vadállatnak. Leborultak a vadállat előtt is, és így imádták: „Ki fogható a vadállathoz, ki tudja vele fölvenni a harcot?” Gőgös, káromló szája volt, és hatalmat kapott, hogy negyvenkét hónapig jártassa. Káromlásra nyitotta száját az Isten ellen, káromolta a nevét, hajlékát és az ég lakóit. Hatalmat kapott, hogy megtámadja a szenteket, és győzelmet arasson. Hatalma kiterjedt minden törzsre, népre, nyelvre és nemzetre. A föld lakói, akiknek a neve a világ kezdetétől nincs beírva a megölt Bárány életkönyvébe, mind leborulnak majd előtte.«] [megj.: A cikk kiválóan összegzi és leleplezi az egész új-modernizmust, a zsinati katolikusok képmutató mentalitását. Maeßen atya mondta, hogy azok beszélnek folyton irgalmasságról, szelídségről és szeretetről (mint érzelemről), akik egyszerűen nem tűrik el, hogy bárki kritizálja az életvitelüket, akik nem akarnak életükön változtatni. Vagyis, akik a katolikus tanítást visszautasítják, mert nyugodtan, lelkiismeretfurdalás és kételyek nélkül akarnak tovább is úgy élni, ahogy nekik tetszik. Azt hiszem, nagyon fontos lenne Pál apostol leveleit újra olvasni, de úgy, hogy arra koncentrálunk, hogy ezeket az általa alapított és pogányokból lett keresztény gyülekezeteknek írta. Azt írta le bennük, hogy keresztényként mit nem szabad többé tenniük.] Giuseppe Nardi, a katholisches.info munkatársának csak köszönet jár, hogy ilyen értékes és a divattal szembenálló cikkeket lefordít, még akkor is, ha a gyors munka következtében olykor értelmetlen mondatok is becsúsznak a fordításába. Ezeket, hiába igyekeztem, nem mindenütt sikerült érthetővé tennem.
Írta: Alessandro Gnocchi és Mario Palmaro Ezzel a pápával [?] a perfekt egyhangúság kórusa jött létre, mely kételyeket támaszt – azoknál, akik nem énekelnek együtt a kórussal. Ezek szerint tehát a katolikus világban kitört a béke. Kivéve egyik vagy másik fiziológus fafejűt, úgy tűnik, Ferenc megválasztásával mindenki nagyon meg van elégedve és egy csapásra minden ellentét elsimult. Az Egyház kétezer éves történelmében szinte egyedülálló esemény, ha meggondoljuk, hogy a szenvedélyes katolikus létnek – amennyiben ilyesmiről még beszélni lehet – a szépsége éppen az egyik teológiai iskola és a másik teológiai iskola, az egyik szerzetesrend és a másik szerzetesrend, az egyik karizma és a másik karizma közötti vaskos teológiai verekedésekben rejlett.
2013. március 13. óta a katolikus nép a világ nagy egyetértésével minden különbséget és minden vitás kérdést és minden neheztelést félretett, hogy mint egy popkoncerten az új pápa [?] tiszteletére egy véget érni nem akaró la-ola-hullámban vegyen részt. Mindenki főszereplője a nagy happeningnek, melynél – mint minden ilyen eseménynél – az az élvezet dominál, hogy mindannyian ugyanúgy érezzék magukat, valamivel és valakivel azonosítsák magukat, és elfelejtsék, hogy mik voltak még egy másodperccel a belépőjegy megvásárlása előtt.
Már az is elég, ha valaki egy egyszerű „reméljük …”-t merészel hozzátenni ehhez az általános ujjongáshoz, például kedvenc zöldségesboltjában a várakozók sorában, ahol természetesen a legádázabb egyházellenes vásárló is bizonygatja, hogy neki milyen nagyon tetszik ez az új pápa [?], hogy váratlanul veszélyes talajon találja magát. Már az óvatosan-félénken kimondott „reméljük” mögötti három kis ponttal jelzett rövidke gondolatszünetet sem tudják sokan elviselni, és már egy csekélység elegendő, hogy az ember a vádlottak padjára kerüljön azonnali ítélettel mindennemű fellebbezés lehetősége nélkül, mégpedig az irgalmasság és a szelídség nevében, melyet, úgy tűnik, a katolikus világ csak most kezd felfedezni. Tételezzük fel, hogy korábban három méterrel a menny fölött közlekedtünk, most le kell néhány fokot ereszkednünk egészen az emberek szintjére. Ide megérkezve azt látjuk, miközben ujjainkat az újságok nyomdafestékével piszkítjuk be, az internetes oldalakat, a televíziót és a rádiót tanulmányozzuk, a kávéházi, a munkahelyi, a templomi vagy eldugott kápolnák hajóinak tereferéjére fülelünk, hogy a katolikusok és a nem-katolikusok ugyanazokat a képeket látják szemük előtt és ugyanazokat a szólamokat ismételgetik. Kevés, egyszerű, de abszolút érvényű szólamokat, olyanokat, melyeket arra illik mondani, ami a világ kollektív szemléletét formálja. Új táplálék a média nagyétkűsége számára. Ha ezt a telhetetlen monstrumot etetjük, azzal az illúzióval, hogy mi használhatjuk ki őt, ez azzal végződik, hogy a média fal fel minket, megrág és újra kiköp, mindazonáltal úgy, ahogy ez neki tetszik, vagyis már más külsővel és más természettel. A 70-es években a média-elemző Herbert Marshall McLuhan arra hívta fel a figyelmet, hogy „az az elembertelenedett világ, melyben mi élünk, rendkívüli veszélyt jelent az emberrévált egyház számára”. Vagy, hogy az elektromos média által teremtett világ „mint a misztikus test értelmesnek tűnő fakszimiléje az Antikrisztus egyik kábító megjelenési formája. Végeredményben e világ fejedelme egy nagy elektronika-mérnök”. De senki nem hallgatott rá. „A teológusok még odáig sem ereszkedtek le, hogy egy pillantást vessenek egy ilyen problémára”, ahogy ezt maga Marshall McLuhan írta.
Így vált a reális vallási képből egyre inkább egy kollektív fantáziakép, mely végül perfekt pop-stílusban egy definiálatlan és definiálhatatlan univerzális igyekezet formájában prezentálta magát. Ennek példaszerű ikonja a két pápa [?], Ferenc és Benedek fotója, egyik a másik mellett. Egy ilyen elidegenítő, látható fragmentum Andy Warhol művének tűnik, másolata annak a híres szitanyomatának, melyen Marilyn Monroe vagy Mao többszörös portréja ismétlődik. Ugyanakkor Warhol nagyon vallásos volt, olyan buzgó és szorgalmas egyházközségi tag, hogy sikerült neki 1980-ban II. János Pál pápával találkoznia.
E fenomén érdekes következménye egyfajta lélegzetelállítóan gyors versenyfutás, hogy Ferenc gesztusainak és szavainak bizonyos jelentést tulajdonítsanak abban az illúzióban, hogy ezzel minden egymásnak ellentmondó jelentést kizárnak. De mivel csak a képen és nem a valóságon laborálnak, csupán egy kollektív opus megvalósításában működnek közre. Aki úgy véli, hogy e pop-jelenségnek egy saját exkluzív értelmezését tudja adni, valójában nem tesz mást, mint csupán egy színes ecsetvonást tesz a képhez. Holott a katolikus hit gyakorlata mindig az intellektus és az akarat használatát követelte meg. Az értelem ezen igényes aszkézisével, együtt az imádsággal és a vértanúk vérével nevelte az Egyház a gyermekeit és térítette a világot: és nem azzal, hogy egy koncertért ment az arénába, hanem hogy a Logos nevében szembeálljon az oroszlánokkal.
„Az Egyház bölcsője”, írta Marshall McLuhan, „a görög-római ábécé volt, amit nem az emberek, hanem a Gondviselés fejlesztett ki. Azt a tényt, hogy a görög-római kultúra mindig jellemezte az emberiség azon többségét, akik aztán keresztények lettek, soha nem kérdőjelezte meg senki. Természetesen feltételezve, hogy a misszionáriusok hitüket az írott szótól kapták.”
|
vissza