„A másik hármat pedig azonnal küldd el a kollégiumból!” (Bosco Szent János) „Tudd meg, hogy több okból is közöm van hozzá: a barátaim lelke Jézus vérével van megváltva, testvérek vagyunk, és segítenünk kell egymást az üdvösséghez vezető úton, és ha sikerül akárcsak egy lelket is megmentenem, biztos lehetek lelkem üdvözülésében.” (Savio Szent Domonkos)
avagy Hogyan változtatja meg az új pápa [?] a katolikusok hitének tartalmát és indítékait a világ és a keresztények nagy tetszése és üdvrivalgása közepette? Ferenc május 13-i gyöngyszeme: „Ne avatkozzunk be mások életébe!”
A kereszténynek ellen kell állnia annak a kísértésnek, hogy beleavatkozzon mások életébe. „Mi közöd hozzá?” A pápa [?] május 13-i a vatikáni vendégházban tartott beszédében Jézusnak Péterhez intézett eme kérdésére emlékeztetett, amikor Péter egy másik ember életébe, vagyis Jánoséba avatkozott. Ahogy a köznyelvben szokás mondani: Péter egy másik ember dolgába ütötte az orrát. B) A katolikus Egyház tanítása:
„Minden Írás, amit az Isten sugalmazott, jól használható a tanításra, az érvelésre, a feddésre, s az igaz életre való nevelésre, hogy az Isten embere tökéletes legyen és minden jóra kész legyen.
Írta: Dr. Lukács István és Wolfgang Goderski
Az 1886. február 6-ára virradó éjszakán a barcelonai szalézi intézet igazgatója, Branda János, álmából arra ébredt, hogy valaki a nevén szólítja. „Don Branda! Don Branda!” Az igazgató felismerte Don Bosco hangját, holott tudta, hogy az Torinóban van. Az igazgató körülnézett. A szobája tündöklő fényben úszott, s az ágy végénél ott állt egy pap. Az igazgató megismerte: Don Bosco volt. „Nem alszol”, nyugtatta meg az igazgatót Don Bosco. „Az intézetben jól mennek a dolgok. Meg vagyok veled elégedve, csak…” – A szent elhallgatott, s ebben a pillanatban megjelent a szoba hátterében négy újonnan az intézetbe felvett növendéknek az alakja. Don Bosco rámutatott az elsőre és így szólt: „Ennek a fiúnak a lelkébe csepegtess több tapintatosságot és bölcsességet!” Aztán erélyesen így folytatta: „A másik hármat pedig azonnal küldd el a kollégiumból! Azonnal, amilyen gyorsan csak lehet!” – És a szent arca lángolt. Barázdákat szántott rá a harag. … Don Bosco megismételte parancsát, aztán eltűnt. A szobára abban a pillanatban ráborult a sötétség.
Írta: Teresio Bosco
Domonkos alig volt pár éves, amikor valaki látogatóba jött a Savio családhoz, és beszélgetés közben asztalhoz ülve rögtön enni kezdett. Domonkos kedvetlenül nézegette őt, majd felállt, fogta a tányérját, elvonult a sarokba és ott kezdett enni. Az apa úgy tett, mintha semmit sem vett volna észre, de amikor elment a látogató, elővette Domonkost, hogy magyarázza meg neki ezt az újítást. Domonkos a páréves gyermek szókincsének megfelelően, de világosan kifejtette:
Tehetett-e arról Savio Domonkos, hogy olyan jó volt? Könnyű volt-e ez neki? Vajon nem szottyant-e neki is kedve fölírni a falra, hogy „Aki olvas, az szamár”, és „Le a matekkal!” Vagy pedig sutba vágni a latin nyelvtant, az iskola mellé járni és a Porta Palazzo-i komédiásokat nézni? Vagy hasfájást mímelni? Vagy a szőrszálhasogató tanár fiókjába egeret rejteni?
Olyan vidékről származott, ahol évente egyszer volt csak vásár, és ha megjelent arrafelé egy trombitás-dobos zsonglőr, mindenki rögtön az utcára rohant. Mondom, mindenki: még az ősz bajuszú öregek is. Most pedig naponta kétszer is elment a Porta Palazzo előtt, ahol állandóan komédiások és zsonglőrök tanyáztak. Domonkos csoportját nem kísérte senki az iskolába, mert Don Boscónak Don Alasonattin kívül egyéb segítsége nem volt még, és a házban sok munka volt. Könnyű volt tehát meglógni, és csak másnap menni iskolába. A kibeszélés nem okozott ilyenkor gondot, végső soron pedig egy kis szidást is el lehetett viselni.
Egyszer azonban mégiscsak engedett társai unszolásának. Habár százszor is nemet mondott már és ökölbe szorított kézzel tovább ment, most mégis. Talán meghallotta az artisták zenéjét, vagy meglátta a komédiások műsorát hirdető bohócot. A barátai azt mondták neki: „Egyszer, csak egyetlen egyszer te is megnézheted, nem gondolod?” – És Domonkos engedett. Hátat fordított az iskolának és elindult a csavargók után. De nem ment messzire. Egyszerre csak olyan érzése támadt, hogy az Úr Jézus nem lenne vele elégedett aznap, és hogy másnap szégyellnie kellene magát a szentáldozásnál. Megállt. „Halljátok”, mondta meglepődött osztálytársainak. „Rosszul tettem, hogy hallgattam rátok. Olyasvalamit csinálunk most, ami nem tetszik az Úristennek, és ami megszomorítja Don Boscót. Én ezért most az iskolába megyek. És tegyétek meg nekem azt a szívességet, hogy máskor nem csábítotok ilyen dologra. Mert ellenkező esetben vége a barátságunknak.”
A nyári hónapokban gyakran előfordult, hogy egynémely „melegtől irtózó” fiú ügyesen eltűnt, és elment fürödni a Stura vagy a Dora patakba. Mindenképpen veszélyes dolog volt ez, mert a víz néhány helyen mély és gyors sodrású volt. Don Boscónak ezért néhányszor szigorúan közbe kellett lépnie. A tilalom ellenére az egyik nagyon forró napon néhány fiú összekacsintott, majd összegyűlt az udvar sarkában. Domonkos észrevette ezt, feltűnés nélkül közéjük furakodott, majd elkezdett mindenfélét beszélni, csakhogy visszatartsa őket.
A rossz megakadályozása szép apostolkodás. Néha nem is olyan nehéz. De van egy nehezebb és összetettebb apostolkodás is: jót tenni [jót akarni másnak, azaz azt akarni, hogy a másik ne kövessen el bűnt, és majd üdvözüljön]. Megfontoltságra, udvariasságra és bölcsességre van szükség hozzá, így hát valóban nem könnyű ez a dolog. Domonkos megpróbálta és szép lassan megtanulta ezt is. Néha le kellett nyelnie keserű dolgokat is, és el kellett viselnie a sértéseket és a gúnyt, ez pedig az ilyen korban levő fiúnak egyáltalán nem könnyű. De ha szent akart lenni, ki kellett bírnia, és ő ki is bírta.
De gondolatainak nem volt mindig kedvező visszhangja. Amikor egyszer egy történetet mesélt, valaki rossz kedvében ráripakodott: „Mit ütöd bele mindenbe az orrodat?! Mi közöd van ehhez?”
|
vissza