(forrás: www.pius.info – 2013. március 20.) Március 19-én, Szent József ünnepén a Szent X. Pius Papi Közösséget ünnepélyesen az Egyház védőszentjének ajánlották fel. S. E. Fellay püspök, a rendfőnök, a szertartást a közösség anyaházában, Econe-ban végezte el. Itt nyugszik az alapító, Lefebvre érsek is. Schmidberger atya, a németországi disztrikt vezetője, a disztrikt székhelyén, Stuttgartban végezte el a felajánlást március 19-én este. Ennyi a pius.info híradása. A felajánlás szövegét nem közli, ami a lentiek alapján mindjárt érthetővé válik. A felajánlás szövegét az FSSPX minden kápolnájában elimádkozták. Így Salzburgban is, ahol én is jelen voltam. A kiosztott szöveget ugyan begyűjtötték a mise végén, de – olvasva azt – én gyorsan zsebre tettem egyet. Megismerve a felajánlás szövegét, már tökéletesen érthető, hogy a pius.info miért óvakodott az közzétenni az interneten (ahol jobban el lehet benne mélyedni, mint egy gyors felolvasás alatt). A szöveg, melyet a pap és a hívek felváltva olvastak fel, kevéssel több, mint egy oldal terjedelmű, és a szokásos imákat tartalmazza – egészen az utolsó előtti bekezdésig. Ez ugyanis így hangzik: „Te, hűséges közbenjáró, formáld ezt a szerény csapatot, ami segítőkezet akar nyújtani az újjáépítésben, tedd szilárd támasszá a római pontifex számára az ő testvéreit erősítő szolgálatában, hogy ők, mint Szent Péter, világosan és egyértelműen az egész hitet megvallják: Tu es Christus, Filius Dei vivi.”
Ez a mondat még különösebb és elképesztőbb lesz, ha Pfeiffer atya márciusi levelét is elolvassuk, amit a mitderimmaculata március 20-án jelentetett meg, és amit az FSSPX-ből az ősszel kirúgott amerikai piuszos pap a közösség papjainak és híveinek címzett. A levél így kezdődik: „Amennyiben igazolni akarják a közösség főirányvonalában való kényelmes megmaradásukat, egyet kell érteniük, legalábbis „a lényegét tekintve”, az itt következő ÖSSZES kijelentéssel. Ha azt állapítják meg, hogy akár csak egyetlen EGY ezek közül veszélyt jelent a lelkek üdve számára, Isten előtt kötelezve vannak arra, hogy megszólaljanak és cselekedjenek.” Ezután nyolc kijelentést sorol fel, majd írását a következő megjegyzéssel zárja: „Szent Bernát azt mondja, hogy a pap őrzőkutya, és hogy egy kutya, amelyik nem ugat, senkinek nem használ. Hol marad az Önök ugatása? Szent II. Félix azt mondta, hogy az ember „helyesli a tévedést, ha nem ítéli el, és hogy az igazságot ítéli el, ha valaki nem az igazságot tanítja”. Ez a kijelentés nem az eddig ismeretlen vagy még nem tanított tévedésekre, hanem napjaink, korunk és környezetünk tévedéseire vonatkozik. Egy pogány környezetben nem a molinizmus vagy a monotheletizmus tévedéseiről kell beszélni. Ha tehát a mi közösségünkben, mint a mi katolikus egyházunkban, vannak tévedések, akkor ugyanez az alapelv azt követeli, hogy a katolikus pap elítélje ezeket.” A 8. kijelentésből most csak a 3. fordítom le, mint a legmegdöbbentőbbet: „A rendfőnöknek 2013. március 18-án [tehát napokkal a pápaválasztás után] a Cor unum-ban megjelent utasítása, miszerint »változtassuk meg Rómával szembeni viselkedésünket«, ne »támadjuk frontálisan«, hanem mutassuk magunkat nyitottnak a kiegyezéshez, ha Róma megengedi nekünk, hogy egyfelől megtartsuk az 1962-es liturgiát, és másfelől »meghatározott körülmények között bizonyos szabadsággal cselekedjünk«, nem kompromisszum, mely a közösség papjainak és laikusainak hitére nézve veszélyt jelent, és a híveket a modernizmus lejtőjére vezeti.”
Pár nappal ezelőtt kaptam egy levelet. Nem tradicionalista püspök, nem katolikus pap, nem tradicionalista teológus, nem katolikus szakértő, nem egyetemi professzor, nem, egy egyszerű kelet-magyarországi fiatalember írta.
„Tisztelt Eszter Asszony! A válaszom ez volt: „De igen, biztos vagyok benne, hogy Isten – ezt is – üzenetnek – is – szánta nekik. A nagy baj csak az, hogy úgy tűnik, legalábbis eddig, hogy ők ezt nem így fogják fel. T. i., aki kezd megátalkodni a bűnben, vagyis, aki az első figyelmeztetéseket visszautasítja, az később egyre kevésbé lesz alkalmas és képes megérteni ezeket – ezt nevezik megátalkodottságnak.”
Basilea Schlink anya [a Béke minden áron szerzője] írta egyszer, hogy büszkék és boldogok lehetünk, hogy egy olyan korban élünk, melyben a kereszténység sorsa dől el, és nem akkor, amikor lanyhán is üdvözülni lehetett. Ha a dolgok állása nem lenne olyan tragikus, nem jelentené lelkek sokaságának elvesztét, akkor kifejezetten szórakoztató és végtelenül tanulságos lenne, hogy ennyire világosan bele lehet látni a történelem, az emberi sorsok alakulásának folyamatába, fel lehet ismerni annak logikáját, törvényszerűségét.
Amit egy egyszerű hívő, például a fent idézett magyar laikus fiatalember világosan látott, hogy t. i. Bergoglio megválasztása Isten különös kegye – is – a Pius Közösség számára, hogy elálljon kiegyezési szándékától, azt azok, akik 40 évig „üvöltöttek” Róma hitehagyása és próbálkozásai ellen, most egyszerűen nem veszik észre!
|
vissza