Assisi Szent Ferenc, aki abszolút evangéliumi szegénységben élt, azt tanította, hogy a Szent Liturgia nem lehet szegény, sőt, nem szabad szegénynek lennie.
Írta: Mattia Rossi (Il Foglio – 2013. április 3.)
Joseph Ratzinger összes műve 11. kötetének – ami a „Liturgia teológiája” címet viseli – hátsó borítóján egy nem különösebben eltakart kijelentés olvasható: „A liturgiához való viszonyban dől el a hit és az Egyház sorsa.”
Pont Jézus maga volt az, aki a személyes szegélység ideáját elválasztotta az Egyház szegénységétől. János Evangéliumában tette ezt, amikor Betániában elfogadta, hogy Mária drága olajjal kenje meg. „Mária vett egy font valódi nárduszból készült, drága olajat, megkente vele Jézus lábát és megtörölte a hajával, a ház betelt az olaj illatával. Az egyik tanítvány, az áruló Júdás, aki elárulta, méltatlankodott miatta: »Miért nem adták el inkább az olajat 300 dénárért, s miért nem osztották szét a szegények közt?« De nem azért beszélt így, mintha a szegényekre lett volna gondja, hanem mert tolvaj volt: ő kezelte a pénzt és eltulajdonította, amit rábíztak. Jézus így szólt: »Hagyd békén! Hadd tegye, hiszen temetésem napjára teszi. Szegények mindig vannak veletek, de én nem leszek mindig veletek.«” (Jn 12,3-8) „Bizony mondom nektek, ahol a világon csak hirdetni fogják az evangéliumot, mindenütt megemlékeznek majd arról is, amit ez az asszony tett.” (Mt 26,13) Vissza akarunk térni az eredethez: Akkor azokhoz az arany és bíbor kendőkhöz is vissza kell térnünk, amiket Péter sírjában találtak. Ezzel bizonyságot nyert – mivel a nyomor az Egyház kulturális életének nem ismertetőjegye –, hogy azt „hagyja ránk, amit magam is kaptam” (1 Kor 15,3), hogy Pál apostol megállapítását használjuk. XII. Pius pápáról, a liturgikus bőség kollektív megtestesítőjéről, azt mondják, hogy csupasz fadeszkákon aludt és nagyon szerényen étkezett. Ezt azonban mint privát ember tette, a nyilvánosság teljes kizárásával. Ezzel szemben a mozetták, a kazulák a mennyei Jeruzsálem, az angyalok liturgiájának a kifejeződései, ahogy Nagy Szent Gergely mondja. Egy tradíció, mely a gregorián énekből áll, ami Isten szavának zenei inkarnációja, jelenti az Igére adott korrekt válasz garanciáját. Egy tradíció, mely egy szent, változatlan nyelvből, a latinból áll, melyben minden szó már maga teológia. … „Élek, de már nem én élek, hanem Krisztus él énbennem” (Gal 2,20), jelenti ki Szent Pál. A pap a paramentumokkal „Krisztust öltötte magára” (Gal 3,27), „magára ölti az új embert, aki az Istenhez hasonlóvá alkotott” (Ef 4,24), hogy Krisztus által, Krisztussal és Krisztusban legyen.
Az irgalmas atya, miután átöleli elveszettnek hitt fiát, mely a lelki feltámadást jelenti, parancsot ad, hogy hozzák hamar „a legdrágább ruhát” (Lk 15,22). [Micsoda zsinat volt az, melynek utasításait ennyire figyelmen kívül lehetett hagyni? Hiszen tudjuk, hogy a zsinat után, sőt már alatta is tömegével szórták ki a szemétdombra a templomok liturgikus tárgyait. És ma mi más történik, mint Isten házának tudatos rombolása, amikor a még meglevő régi templomokat is „renoválják”, és a rondábbnál, rondább, sivárabbnál sivárabb épületeket emelnek helyettük?] (A fotón az új Boldog (?) II. János Pál plébánia-központ Fasano-ban)
|
vissza