Az elmúlt héten a „Szerkesztői üzenetek”-ben fontos témáról volt szó, ezért, hogy megmaradjon, cikkben is elmentem.
2013. november 10-i, vasárnap esti „Szerkesztői üzenetek”: Nemrégiben egyik cikkemben azt írtam, hogy annak ellenére, hogy oda járok misére, nem tekintem többé magamat a budapesti Piuszos-közösség tagjának. Hogy ez mennyire helyes döntés volt részemről, igen hamar komoly megerősítést nyert. A mostani hétvége kiváló példát mutatott a mai Evangéliumhoz: „Hasonlít a mennyek országa olyan emberhez, ki jó magot vetett földjébe. Mikor pedig aludtak az emberek, eljöve az ellensége, és konkolyt vete a búza közé.” (Mt 13,24)
A honlapon fent van (a KÖNYVTÁR/HELYZETKÉP oldalon) az a cikk, melyben Piero Marini, egykori szertartásmester azt nyilatkozta, hogy »Ferenc alatt „friss levegőt szívhatunk a mocsaras-büdös levegő után”«
A két nappal későbbi, november 12-i „Szerkesztői üzenetek”
Tegnap este kaptam egy levelet, ami így hangzik: Azért válaszolok itt és nem cikkben vagy levélben, mert bizonyos reakciókból egyfelől úgy tűnik, ezt a szerkesztői üzenetek oldalt többen olvassák, mint a cikkeket, másfelől, mert erről a problémáról rendszeresen kapok kérdéseket, annak ellenére, hogy a honlapon lassan már megszámlálhatatlanul sok írás foglalkozik ezzel a témával. A KEZDŐLAP-ról el lehet jutni a KERESÉS A HONLAPON oldalra. Az ott leírt módszer szerint a Google keresője: szoknya katolikus-honlap.hu kifejezésre a következő cikkeket hozza ki – az olvasó kérdésésnek egyik részére, az öltözködésre vonatkozóan:
1. Isten akarata az öltözködésünket illetően Ezeken felül még sok cikk foglalkozik a viselkedéssel általában, a katolikus lelkülettel, magunk előrehaladásának módjaival, és mint a legfontosabbal, az elöljárókkal szembeni engedelmességgel.
Amikor ezt a listát nemrég elküldtem egy olvasónak (aki a mostanihoz hasonló kérdést tett fel nekem), ő azt válaszolta, hogy a régi enciklikákban egyetlen szó nincs arról, hogy a nőknek nem szabad nadrágban járniuk. Bevallom, erre a kifogásra – képletesen szólva – kissé felemeltem a hangomat: Ilyen csacskasággal csak a nem-katolikusok szoktak érvelni! Ők szokták azzal vádolni a katolikus Egyházat, hogy új dolgokat tanít, hiszen 1950-ben is fogalmazott még meg dogmát! – Nos, azt, hogyha valaki bemegy a templomba, akkor ott is kell levegőt vennie, hogy ne fulladjon meg, szintén nem parancsolta meg soha az Egyház. De ettől ez még igaz! Mondhatnám az életben maradáshoz szükséges csalatkozhatatlan tanítás! Az Egyház és a kormányok nem parancsolnak meg olyasmit, ami természetes! Az Egyház akkor jelent ki dogmának valamely tanítást, amikor azt valaki megtámadja! Azt a tanítást, amit mindig, mindenhol, mindenki igaznak tartott, nem fogalmazza meg automatikusan dogmának! Hiszen nincs rá szükség! Erre csak akkor lesz szükség, ha valaki kétségbe vonja ezt az igazságot. Szóval, a régi enciklikákban, melyek az illemmel foglalkoztak, azért nincs benne a női nadrágviselet tiltása, mert az Egyház soha nem hitte, hogy ilyen tiltásra valaha is szükség lehet. Amikor én 1995. március 1-én életemben először léptem be egy piuszos kápolnába, egyetlen nadrágos nőt nem láttam ott. Ma már külföldön is hétről hétre több lesz az a nő, aki nadrágban jelenik meg a szentmisén. Weigl atya, amikor kihirdette a kápolna rendjét, el is magyarázta, hogy mit miért követel meg. Ezeket mondta (idézve a honlapon is megtalálható kápolnarendből): „A férfiak figyelmét felhívta a szentmiséhez illő öltözködésre és viselkedésre (a rövid nadrág, a hanyag öltözet és hanyag ülés elkerülésére). Leghosszabban a nők öltözködésére tért ki. E problémával kapcsolatban két pontot emelt ki: a hajfedő viseletét és a nadrágviseletet. A Szentírásban Szent Pál világosan figyelmeztette az asszonyokat a hajfedő viselésére. Weigl atya néhány fátylat is hozott magával, amelyeket a jövőben ki lehet kölcsönözni. Minden asszonyt megkért, hogy ezentúl csak ezekkel, illetve valamilyen más, a fej befedésére alkalmas ruhadarabban (kalapban vagy kendőben) lépjenek be a szentmise termébe. A nadrágviselettel kapcsolatban megismételte a katolikus tanítás erre vonatkozó előírásait. Isten az embert férfinak és nőnek teremtette, s mindkettőjüknek különleges és nemüket meghatározó feladatokat adott. A női nemet az utódok világra hozásának feladatával a teremtésben való részvétellel is kitüntette. Ezért – mondta Weigl atya – a nőnek takarni illik magát: és erre a feladatra még a szűk szoknya is alkalmasabb (bár ez sem helyes), mint a legbővebb nadrág.”
Ahogy ebből a rövid idézetből és a honlapon található írásokból kiderül, a nők szoknyaviselete elsősorban tanbeli kérdés, és csak ennek következményeként ízlésbeli. Vagyis, amit Weigl atya is hangoztatott, a katolikus nőknek sehol nem szabad nadrágban járniuk, nem csak a szentmisére. Ha a nők ezt megtennék, akkor ezzel bebizonyítanák, hogy komolyan veszik hitüket, hogy hajlandók kicsiben hűségesek lenni, és ezáltal kiérdemelni a nagyban való hűséget is (amire saját erejük már nem elégséges). Nem hiába mondja Williamson püspök úr, hogyha a nők újra szoknyában járnának, újra katolikus lenne a világ.
Tehát visszatérve az eredeti kérdéshez: Az említett „hívő” maga is sokszor nadrágban jön a misére, családtagjai pedig, mind a férfiak, mind a nők pontosan úgy járnak, ahogy azt Weigl atya megtiltotta. A nők úgy néznek ki, ahogy a Rákóczi téri örömlányok, tehát nem csak a kápolna rendjét nem tartják be, de a mindennapokban is súlyos bűnt követnek el szemérmetlen öltözetükkel (még akkor is, ha ma ez az általános viselet). Hiába van kifüggesztve a kápolna rendje, hiába vannak kitéve a kis kendők, se nem engedelmeskednek, se nem használják azokat.
Másnap, november 13-án a kérdezőtől megint levelet kaptam, majd még hármat, sorrendben a legfontosabb részletek ezekből:
1. levél: Amit idézett a levelemből, sajnos rosszul írtam, eredetileg „fedetlen vállra” gondoltam. Mert aztán az is visszatetsző tud ám lenni, főleg, ha esküvőn mutogatják.
2. levél: Szabad-e javasolnom – kérnem, hogy a következő 2 kis javítást illessze bele a szövegbe:
A válaszom a 2. levélre:
3. levél: Még oltár elé is odaállnak fedetlen vállal – ezt valamiért különösen szereti a menyasszonyok némelyike! Az aktus, amiben azt fejezik ki, hogy csak a párjukkal holtomiglan-holtodiglan, máris gellert kap, mivel szabadon nézegethetni bárki a pucér vállukat. Miért nem szólnak a párnak előre, amikor jelentkeznek az egyházi esküvőre, hogy akárhogyan nem lehet majd odaállni? De vettem részt református templomban is télen! esküvőn, ahol minden nő kis keppben, bundában, vagy más melegítő ruhácskában volt az alkalmi felett, de az ara, az nem. Kb. 12-15 fok lehetett odabent, de ő végig fedetlen vállal vett részt a szertartáson, és ki is ment utána úgy a havas kinti világba. Feltéve: 2013. november 24.
|
vissza