Mindenszentek estéjén a katolikus egyházfő meglátogatta a Campo Verano római temetőt, hogy megemlékezzen az elhunytakról, és misét is celebrált [gondolom a San Lorenzo bazilikában]. Ezzel egy olyan hagyományt elevenített fel, mely II. János Pál pápa alatt a 90-es években szűnt meg.
A Radio Vatikan leközölte Ferenc ez alkalomból mondott prédikációjának német fordítását. Ez azonban felveti azt a kérdést, hogy Ferenc pápa [?] a „mindenki-megvan-váltva” tan, azaz egy olyan tan képviselője, amit eddig az Egyház mindig elítélt?
Ugyanakkor az olasz eredeti szerint a pápa [?] valójában ezt mondta: „Ebben az órában, az esti szürkület előtt, összegyűlünk és jövőnkre gondolunk. Mindazokra gondolunk, akik elmentek tőlünk, mindazokra, akik az életben előttünk jártak és az Úrban vannak.” Bár, ha az egész prédikációt nézzük, százszázalékig nem állíthatjuk, hogy Ferenc egyértelműen a „mindenki-megvan-váltva” tant hirdeti, hiszen van egy mondat benne, ami így hangzik: „Fivéreink és nővéreink Isten jelenlétében vannak, és mi is ott leszünk, az Úr puszta kegyelméből, ha Jézus útját járjuk.” – De ezzel vége is van a feltételes módnak, a prédikációban minden más kizárólag a „mindannyian a mennyországba jutunk” gondolatot taglalja. Ferenc beszédéből az üdvbiztonság hangzik ki. A bűn dimenziója, az Isten irgalmasságában való aggódó reménység, a Dies irae, a harag napja, ami az Utolsó Ítéletet jelenti, és ami 1970-ig a halotti mise szekvenciája volt, mindez teljes egészében hiányzik, mint ahogy a tiszteletteljes megborzadás is. Egyetlen szót sem ejt az örök elkárhozás lehetőségéről, de még a tisztítótűzről sem. A prédikáció fordítása Giuseppe Nardi tollából: A mennyország szemlélése, amit az első olvasmányban hallottunk, olyan szép. Az Úristen, a szépség, a jóság, az igazság, az ölelgetés, a tökéletes szeretet. Ez mind vár ránk. Azok, akik előttünk mentek és az Úrban haltak meg, ott vannak. Ők azt hirdetik, hogy nem műveik miatt menekültek meg – bár jó tetteket végeztek –, hanem az Úr mentette meg őket. „A menekülés Istenünktől jön, aki a trónon ül, és a Báránytól.” Ő az, aki megment bennünket. Ő az, aki minket életünk végén mint egy apa kezünknél fogva vezet pontosan abba a mennybe, ahol elődeink vannak. A legidősebbek egyike megkérdezi: „Kik ezek a fehér ruhába öltözöttek és honnan jöttek?” (Jel 7,13) Kik ezek az igazak, ezek a szentek, akik a mennyben vannak? A válasz: „Ezek a nagy szorongatásból jöttek, ruhájukat fehérré mosták a Bárány vérében.” (Jel 7,14) Mi csak a Bárány vérének köszönhetően léphetünk be a mennybe, Krisztus vérének köszönhetően. Pontosan Krisztus vére az, ami minket megigazulttá tesz, ami nekünk a menny kapuit megnyitja. És ha mi ma ezekre a fivéreinkre és nővéreinkre gondolunk, akik az életből előttünk mentek el és a mennyben vannak, akkor ez azért van, mert ők Krisztus vérében lettek megmosva. Ez a mi reményünk, Krisztus vérének reménye! Remény, ami nem csal meg. Ha az életben az Úrral megyünk, akkor Ő soha nem csal meg!
A második olvasmányban azt hallottuk, amit János apostol tanítványainak mondott: „Nézzétek, mekkora szeretettel van irántunk az Atya: az isten gyermekeinek hívnak minket, és azok is vagyunk. Azért nem ismer minket a világ. Szeretteim, most Isten gyermekei vagyunk, de még nem nyilvánvaló, hogy mik leszünk. Azt tudjuk, hogy ha megjelenik, hozzá leszünk hasonlók, mert látni fogjuk, amint van.” (1 Jn 3,1-2)
A remény egy kicsit olyan, mint a kovász, mely a szívedet megkeleszti; az életben vannak nehéz pillanatok, de a reménnyel a lélek tovább jut és arra néz, ami ránk vár. Ma a remény napja van. Fivéreink és nővéreink Isten jelenlétében vannak, és mi is ott leszünk, az Úr puszta kegyelméből, ha az Úr útját járjuk. János apostol így fejezi be gondolatát [ez természetesen nem igaz, mert ezután kezdi csak igazán a lényeget mondani, például arról beszélni, hogy aki megszegi a törvényt, vétkezik stb., a folytatás ezt a címet viseli: „Szakítás a bűnnel”]: „És mindenki, aki így remél benne, megszentelődik, ahogyan szent ő is.” (1 Jn 3,3)
Micsoda bugyuta szentimentális, semmitmondó beszéd, „ölelgetés”, ahogy Bergoglio is nevezi. És milyen rózsaszínű! Milyen jól el lehet andalogni rajta! Nem csoda, hogy annyian rajonganak az ilyen beszédekért! Ami semmire nem kötelez, ami csak elandalít, ami megnyugtat, hogy csak így tovább, nem kell tenned semmit, csak reménykedned, és minden gyönyörűség a tied lesz! Ahelyett, hogy ilyen félrevezető, a szó legrosszabb értelmében vett ájtatoskodó beszédeket olvasnánk, vegyük inkább kézbe Kempis Tamás Krisztus követését, és abból olvassunk minden este pár fejezetet, és ha befejeztük a könyvet, kezdjük elölről. Az valóban katolikus olvasmány, ami tényleg a jó útra vezet!
|
vissza