Egy mexikói katolikus nő, Lucrecia Rego de Planas, többgyermekes családanya és a pápa régi ismerőse, szeptember 23-án egészen személyes és hosszú levelet írt Ferenc pápának [?], amiben elpanaszolta neki minden szenvedését, melyet pontifikátusa és azon mód miatt, ahogy ő a Péter-hivatalt gyakorolja, érez. A levél drámai kortárs-dokumentum, mely jelentőségében nem marad el Szent Hildegárd vagy Sziénai Szent Katalin írásai mögött. Rego de Planas levelében elsőként Jorge Mario Bergoglio bíborossal Észak- és Közép-Amerika különböző városaiban „az elmúlt 12 évben” konferenciákon, egyházi összejöveteleken, lelki napokon történt többszöri találkozásait említi meg, melyek lehetőséget adtak számára, hogy több napon keresztül egy fedél alatt aludjon, ugyanannál az asztalnál étkezzen, sőt ugyanazt az íróasztalt használja, mint Bergoglio. Miután a levelet elküldte a Vatikánba, Rego de Planas saját blogján is nyilvánosságra hozta írását. Rómából eddig még nem kapott választ. Íme a teljes levél fordítása.
Nagyon kedves Ferenc pápám! Nagyon örülök a lehetőségnek, hogy üdvözölhetlek.
Valószínűleg nem fogsz rám emlékezni és ezt meg is értem, mivel naponta annyi emberrel találkozva igencsak nehéz lehet számodra, hogy minden egyes emberre visszaemlékezz, akivel elbeszélgettél, vagy együtt voltál életed valamely pillanatában.
Azért határoztam úgy, hogy írok neked, mert szenvedek, és szükségem van arra, hogy megvigasztalj. Elmagyarázom neked, mi játszódik le bennem, és megpróbálom a lehető legrövidebbre fogni. Tudom, hogy Te szereted megvigasztalni azokat, akik szenvednek, és most én egyike vagyok a szenvedőknek.
Mikor először találkoztam veled, mint Bergoglio érsekkel, majd később is a közeli együttlétek során, feltűnt nekem és elbizonytalanított, hogy soha nem úgy viselkedtél, mint a többi érsek és püspök. Hogy néhány példát említsek: Te voltál az egyetlen, aki nem hajtott térdet a tabernákulum előtt és az átváltoztatás után sem; Ha minden püspök mitrában vagy reverendában jelent meg, mert ezt követelték meg az összejövetel szabályai, Te papi civilben és kolláréban jöttél. Ha ők a püspökök és érsekek számára fönntartott helyre ültek, te gyakran üresen hagytad a Bergoglio bíboros részére fenntartott helyet, és valahol hátul ültél le e szavak kíséretében: „Itt jól vagyok, így jobban érzem magam.”
Argentin barátaim, akik szintén látogatták ezeket a találkozókat, észrevették zavarodottságomat és azt mondták: „Nem, nem te vagy az egyetlen, akit ez zavar. Minket is minden alkalommal zavarba ejt, mert tudjuk, hogy tiszta elvei vannak, a hivatalos diskurzusaiban mindig olyan meggyőződést és bizonyosságot tanúsít, amely hű a tanítóhivatalhoz és az egyház hagyományaihoz. Bátor és hű védelmezője a helyes doktrínának. Ugyanakkor azonban nagyon szereti, ha mindenkinek tetszik, és ha mindenkivel jóban van, vagyis mindenkinek meg akar felelni. Ezért aztán előfordul, hogy egyik nap a tévében az abortusz ellen nyilatkozik, és másnap, ugyanazon a tévécsatornán úgy jelenik meg, ahogy áldást oszt a Plaza de Mayo-n az abortuszpárti feministáknak. Tud fantasztikus beszédet mondani a szabadkőművesek ellen, és néhány órával később együtt vacsorázik és koccint velük a Rotary Clubban.” Ezen előzmények alapján megértheted, mekkora szemeket meresztettem, amikor a Te nevedet mondták be a Habemus papam felvezetés után. Ettől a pillanattól fogva (már az előtt, hogy Te kérted volna) imádkozom érted és szeretett egyházamért. Azóta egyetlen nap sem mulasztottam ezt el.
Amikor megláttalak kilépni az erkélyre mozetta nélkül, és láttam, hogy megsérted az üdvözlés protokollját és semmibe veszed a latin nyelvű szöveget, azon igyekezve, hogy ezzel is megkülönböztesd magad a történelem többi pápájától, aggódó mosollyal rögtön azt mondtam magamban: „Igen, semmi kétség. Ez Bergoglio bíboros.”
Azokban a napokban éppen azzal küzdöttem, hogy túltegyem magamat azon a fájdalmon, amelyet igen szeretett és csodált XVI. Benedek pápám lemondása okozott, akivel már kezdettől fogva rendkívüli mértékben azonosultam világos tanításáért (a világ legjobb professzora), a Szent Liturgiához való hűségéért, azért a bátorságért, amellyel a helyes doktrínát védte az egyház ellenségeinek támadásai közepette, és még ezer más dologért, amelyeket most nem fogok fölsorolni. Úgy éreztem, hogy ha ő van Péter hajójának kormányánál, akkor biztos vizekre evezünk. Lemondásával éreztem, hogy elvesztem a talajt a lábam alól, de megértettem, hogy a szelek valóban túl viharosan fújtak, és hogy a pápaság meghaladta az erejét, ami korával együtt abban a kemény és brutális kultúrharcban, melyet vívott, megfogyatkozott. Hat hónap telt el azóta, és én szeretettel és meghatottan látom, hogy ezernyi jó dolgot cselekedtél. Nagyon (nagyon nagyon) tetszenek a formális párbeszédeid (politikusokkal, nőgyógyászokkal, kommunikációs szakemberekkel és a Jornada de la Paz-ban – A béke világnapja – stb.), ünnepi homíliáid, mert ezekben érezhető a gondos előkészület és az elmélyült mérlegelés minden egyes kimondott szónál. Szavaid és beszédeid valódi táplálékul szolgáltak lelkem és szellemem számára. Nagyon tetszik nekem, hogy a tömeg szeret és megtapsol téged. Te vagy a pápa, az én egyházamnak, Krisztus egyházának a feje!
Ugyanakkor – és ez levelem megírásának az oka – el kell neked mondanom, hogy ugyanúgy szenvedtem (és szenvedek) rengeteg olyan szavad miatt, amelyeket övön aluli ütésként éltem és élek meg abban az igyekezetemben, hogy a pápához és a tanítóhivatalhoz hűséges maradjak. Szomorú vagyok, igen, de a legjobb szó, amivel kifejezhetem jelenlegi érzelmeimet, a zavarodottság, a tanácstalanság. Tényleg nem tudom már, hogy mit kell tennem, nem tudom, hogy mit kell, vagy mit nem kell mondanom; nem tudom már, hogy mihez kell ragaszkodnom, és mely dolgok felett lehet elsiklanom. Szükségem van arra, hogy irányt mutass nekem, szeretett Ferenc pápám. Igazán nagyon szenvedek ettől a zavarodottságtól, amely teljesen megbénít. Magyarázatul mondok néhány példát:
Nem tudok tapsolni egy olyan pápának, aki nem hajt térdet se a Szentségház előtt, se az átváltoztatás után, ahogyan ezt a szentmise szertartása előírja, de nem tudlak ezért kritizálni sem, hiszen Te vagy a pápa!
Rettenetes fájdalmat okozott, hogy a Szeplőtelen Szűz ferenceseit megbüntetted, csak azért, mert elődödnek a Summorum Pontificum kezdetű motu proprio-jában adott kifejezett engedélye alapján a szentmisét a hagyományos rítusban ünnepelték. Megbüntetésük gyakorlatilag azt jelentette, hogy szembementél az előző pápák tanításaival. De kinek panaszoljam el az én fájdalmamat? Te vagy a pápa!
Ezer barátom van, aki életvédőnek vallja magát, elsősorban éppen azért, mert katolikusok. Akiket porba döntöttél néhány nappal ezelőtt azzal, hogy megszállottaknak és túlzóknak nevezted őket. Mit kell tennem? Vigasztaljam őket azzal, hogy szavaidat megkísérlem eltorzítva tisztára mosni? Vagy sértsem meg őket még jobban azzal, hogy megismétlem a kijelentéseidet, mondván, hogy a pápához és az ő tanításához hűséges kívánok maradni? Néhány héttel ezelőtt azt mondtad, hogy „az az idő, amelyben most élünk, egyike az Egyház legjobb időszakainak”. Hogy mondhat ilyet egy pápa, mikor mindannyian tudjuk, hogy fiatal katolikusok milliói élnek bűnös kapcsolatban és katolikus házasságok millióiban szednek fogamzásgátlót; mikor a válás szinte mindennapi kenyerünkké vált, és milliónyi anya öli meg magzatát katolikus orvosok segítségével; mikor több millió olyan vállalkozó van, aki nem az egyház szociális tanítását követi, hanem az ambícióit és a kapzsiságát. Amikor többezer olyan pap van, aki liturgikus visszaélést követ el; mikor többszáz millió azoknak a katolikusoknak a száma, akik már találkoztak Krisztussal, és mégsem ismerik hitük legfontosabb alaptételeit sem; mikor az oktatás és a kormányok a szabadkőművesek kezében vannak, a világgazdaság pedig a cionistákéban? Ez lenne az Egyház legjobb időszaka? Mikor ezt mondtad, szeretett pápám, elfogott a pánik, és azon törtem a fejem, vajon komolyan gondoltad-e, amit mondtál. Ha a hajóskapitány nem látja az előttünk tornyosuló jéghegyet, akkor nagyon valószínű, hogy bekövetkezik az ütközés. Komolyan mondtad, mert őszintén így hiszed, vagy ez csak „retorikai fogás” volt?
Sok híres hitszónok megsemmisítve érezte magát, amikor azt mondtad, hogy nem kell már beszélni azokról a témákról, amelyekről az Egyház már beszélt és benne vannak a katekizmusban. Mondd meg nekem, szeretett Ferenc pápám, mit kell tehát nekünk, keresztényeknek tennünk, akik szeretnénk hűek maradni a pápához is, az egyházi tanítóhivatalhoz is, meg a hagyományhoz is? Hagyjuk abba az igehirdetést, jóllehet Szent Pál azt mondta nekünk, hogy „állj elő vele, akár alkalmas akár alkalmatlan!” (2 Tim 4.2)? Minden alkalommal, amikor „juhszagú pásztorokról” beszélsz, én mindig azokra a papokra gondolok, akik hagyták magukat megfertőzni a világ dolgaitól, és elvesztették papi kenetük jó illatát, hogy valami rothadó szagot vegyenek fel. Én nem juhszagú pásztorokat szeretnék, hanem olyan juhokat, akik maguk sem bűzlenek a trágya levétől, mert a pásztoruk vezeti és mindig tisztántartja őket.
Néhány nappal ezelőtt e szavakkal beszéltél Máté meghívásáról: „Mély benyomást tesz rám Máté mozdulata: ragaszkodik a pénzéhez, mintha azt mondaná: »Nem, ne engem! Ne, ez a pénz az enyém!«” Nem tudtam megállni, hogy ne vessem össze szavaidat az Evangéliummal (Mt 9,9), azzal, amit maga Máté ír le meghívásáról: „Amikor Jézus továbbment, látott egy Máté nevű embert, amint ott ült a vámnál. Szólt neki: »Kövess engem!« Az felállt és nyomába szegődött.”
Amikor egy olyan asszonyról beszéltél, aki válása és abortusza után ágyasságban él, azt mondtad: „Most békében él.” Kérdem én: Élhet-e békében egy asszony, aki saját akaratából távolítja el magát Isten kegyelmétől? Szinte családtagként ismertem Bergoglio érseket, és hiteles tanúja vagyok annak, hogy ő intelligens ember, rokonszenves, közvetlen, nagyon bőbeszédű és szellemes. Ugyanakkor nem tetszik, hogy a sajtó minden viccedet és megnyilvánulásodat leközli, mert Te nem egy vidéki pap vagy, Buenos Aires érseke sem vagy többé; hanem most Te vagy a pápa, és minden szavad, amit pápaként kimondasz, a tanítóhivatal rendes megnyilvánulásának értékét veszi magára sokunk számára, akik téged olvasunk és hallgatunk.
Drága pápám, már túl sokat írtam és ezzel raboltam az idődet. Az általam megadott példákkal (bár van rengeteg további) úgy gondolom, megfelelő képet adtam neked arról a bizonytalanságról, tanácstalanságról és zavarodottságtól, amelyet átélek, és ami miatt szenvedek.
Hálásan köszönöm neked még egyszer mindazt a jót, amit mondtál és tettél a nagy ünnepek alkalmával, amikor a homíliáid és prédikációid gyönyörűek voltak, mert ezek igazán hasznomra váltak. A Te szavaid föllelkesítettek és ösztönöztek arra, hogy többet szeressek, mindig szeressek, jobban szeressek és megmutassam az egész világnak a mi Jézusunk szeretetteljes arcát. Szeretett leányod, aki minden nap imádkozik érted Lucrecia Rego de Planas Huixquilucan, Mexikó, 2013. szeptember 23.
A spanyol eredeti itt található:
A levél angol fordítása pedig itt:
|
vissza