Nem szabad nagyon kislelkűnek lennünk, ha némi bajba esünk
1. Fiam, jobban tetszik nekem a béketűrés és az alázatosság a bajban, mint a nagy vigasztalódás és ájtatosság a jó sorsban. Ugyan mit szomorkodol, ha ellened valami csekélyet tesznek vagy mondanak? Még akkor sem kellene fölindulnod, ha nagyobb volna a sérelem. Tehát most se vess reá ügyet. Nem az első, sem nem új, sem nem az utolsó, ha sokáig élsz.
2. Verd ki a fejedből, amennyire csak bírod; s ha fájdalmasan érint is az eset, de le ne üssön lábadról és ne foglalkozzál vele sokáig. Ha nem is örömmel, de legalább békével viseld el azt. S ha nem is veszed szívesen s bosszankodol is miatta: tartóztasd magad, s ne ejts olyan szót, amely fölött a kisdedek megbotránkoznak. Hirtelen bosszúságod hamar lecsendesedik, s a visszatérő kegyelem megédesíti belső fájdalmadat.
3. Nyugodtabb lelkületű légy s nagyobb türelemmel vértezd föl magad. Nem vész egészen kárba, ha gyakrabban ér csapás vagy súlyosabb kísértés. Ember vagy, nem Isten; test és nem angyal. Miként maradhatnál mindig az erénynek ugyanazon állapotában, mikor erre sem az angyal az égben, sem az ember a paradicsomban nem volt képes?
4. Uram, áldott legyen a te szavad, mely ajkaidon a színméznél is édesebb. Ugyan hova lennék ennyi bajban és szorongatásban, ha szent igéiddel nem bátorítanál engem? Mit törődöm vele, mit és mennyit kell szenvednem, csak végül jussak el az üdvösség révpartjára.
A mélységes dolgokat és Istennek elrejtett ítéleteit nem kell feszegetnünk 1. Fiam, a mélységes dolgokról, Istennek elrejtett ítéleteiről ne vitatkozzál; ne keresd: miért nyer az egyik sok kegyelmet, a másik pedig nem; miért sújtom az egyiket nagyon, míg a másikat fölmagasztalom. Mindez fölülmúlja emberi fölfogásunkat; és sem emberi értelem, sem tudós vitatkozás nem éri föl Istennek végzéseit. Ha tehát ilyenekkel háborgat lelked ellensége, vagy kíváncsi emberek kutatnak ezek után, mondd a prófétával: „Igazságos vagy, Uram! Igazak végzéseid.” (Zsolt 118,137) És: „Az Úr ítéletei igazak és mind jogosak.” (Zsolt 18,10) Az én végzéseimet félni kell s nem feszegetni, mert emberi értelem meg nem foghatja őket. 2. A szentek érdemeit se feszegesd s ne vitatkozzál arról, ki szentebb közöttük s ki nagyobb a mennyországban. Az ilyenek sokszor szóváltásokat s haszontalan civódásokat támasztanak, de sőt a kevélységet és hiúságot is táplálják; amiből aztán ellenszenv és egyenetlenség származik, midőn az egyik ezt a szentet, a másik a másikat törekszik elbizakodottan nagyobbra tartani. Az ilyenek tudása és kutatása semmi haszonnal sem jár, sőt inkább a szenteknek ellenére van, mivel én nem az egyenetlenségnek, hanem a békének Istene vagyok (1 Kor 14,33.), mely béke inkább az alázatosságban áll, mint a magunk fölmagasztalásában.
3. Némelyik áhítatos buzgalmában inkább eme, mint ama szentekhez vonzódik; de ez a hajlandóság inkább emberi, mint isteni eredetű. Én teremtettem minden szentet; én adtam nekik a kegyelmet, én nyújtottam nekik a dicsőséget. Én ismerem mindegyiknek érdemeit; én megelőztem őket édességemnek áldásaival. (Zsolt 20,4)
4. Én ismerem közöttük az elsőt s az utolsót, s valamennyit kimondhatatlan szeretettel ölelem magamhoz. Minden szentben engem kell dicsérni; engem kell mindenek fölött áldani s tisztelni minden egyesben; én dicsőítettem s magasztaltam föl s én választottam ki őket minden megelőző érdemeik nélkül.
5. Sőt, ami ennél is több, jobban szeretnek engem, mint magukat és saját érdemeiket. Mert elragadtatásukban, minden önszeretettől menten, egészen elolvadnak szeretetemben, amelyben azután boldogan megnyugodnak. Attól mi sem vonhatja el őket, sem el nem szakíthatja; mert örök igazsággal telve, a szeretetnek el nem oltható hevével lángadoznak.
6. Sokan tudatlanok, főleg azok, kikben kevés a világosság és ritkán tudnak valakit tökéletes lelki szeretettel kedvelni. Természetes érzelemmel és emberi barátsággal még nagyon vonzódnak ezekhez vagy amazokhoz; s amilyen viselkedésük a földi dolgokban, éppolyan gondolkodásuk a mennyeiekről is.
7. Óvakodjál tehát, fiam, kíváncsian szólni azokról, mik tudásodat fölülmúlják; inkább oda igyekezzél s arra törekedjél, hogy Isten országában legalább is az utolsó lehess.
8. A szentek egészen s teljesen elégedettek; vajha az emberek is megelégedettek tudnának lenni s tudnák hiábavaló beszédeiket fékezni. A szentek érdemeikkel nem dicsekszenek, mert önmaguknak semmi jót sem tulajdonítanak, hanem mindent énnekem; mert végtelen szeretetből mindent én adtam nekik. Ők az istenségnek oly nagy szeretetével s oly mindent fölülmúló örömmel vannak tele, hogy dicsőségüknek nincsen semmi híja, és boldogságukban nem lehet semmi hiány.
9. Sokan kérdezik, ki nagyobb Isten országában; pedig azt sem tudják, vajon méltók lesznek-e, hogy a legkisebbek közé soroltassanak? Az égben, hol mindenki nagy, legkisebbnek lenni is nagy dolog; mert ott mindnyájan Isten fiainak hivatnak s azok lesznek.
10. Jaj azoknak, kik a gyermekek alázatosságát önkéntesen magukra nem veszik; mert a mennyországnak alacsony kapuja nem bocsátja be őket. De jaj a gazdagoknak is, kik itt kincseikkel vigasztalódnak; mert míg a szegények bemennek Isten országába, ők majd kívül rekednek és jajveszékelnek.
Istenbe vessük minden reménységünket és bizodalmunkat
1. Uram, Istenem, miben bizakodhatom én ezen a világon, s mi az én legnagyobb vigasztalásom az ég alatt? Nemde te, én Uram Istenem, kinek irgalmassága határtalan. Volt-e jó sorom nélküled; s lehetett-e rossz sorom, ha te velem voltál? Inkább legyek szegény teéretted, mint gazdag nélküled. Inkább zarándokolok veled a földön, minthogy nélküled bírjam az eget. Ahol te vagy, ott van az ég; s ahol te nem vagy, ott a halál s a pokol vagyon. 2. Mindenki a magáét keresi; te kizárólagosan az én előmenetelemet s az én üdvösségemet akarod s mindent javamra fordítasz. Bár sok kísértést és bajt bocsátasz reám, de mindezt az én hasznomra rendeled, ki szeretteidet ezernyi módon szoktad próbára tenni. S ha próbára tész, akkor is úgy kell, hogy szeresselek és dicsérjelek, mintha égi vigasztalásokkal töltenél el. 3. Azért tehát tebeléd helyezem, én Uram, Istenem, minden reménységemet s menedékemet; reád hagyom összes bajaimat és szorongatásaimat; mert azt tapasztalom, hogy minden gyarló és állhatatlan, ami kívüled van. Mert mit sem használ a sok jó barát, nem nyújthatnak segítséget a hatalmasok, sem a bölcsek nem láthatnak el okos tanáccsal, sem a tudós könyvek nem vigasztalnak, sem nem adhat függetlenséget bármely drága kincs, sem a rejtett hely nem szolgál menedékül: ha te nem vagy velem, ha nem segítesz, nem vigasztalsz, nem oktatsz s nem óvsz meg engem. 4. Ugyanis mindaz, mi arra látszik szolgálni, hogy békét s boldogságot szerezzen: tenélküled semmi és valóban semmi boldogságot sem nyújt. Tehát minden jónak kútforrása, életünknek koronája, a bölcsességnek mélysége te vagy; szolgáidnak legerősebb vigasztalása az, hogy benned mindenekfölött megbízhatnak.
5. Rajtad függnek szemeim, benned bizakodom, én Uram Istenem, minden irgalomnak atyja. Áldd meg és szenteld meg lelkemet mennyei áldásoddal, hogy szent hajlékoddá s örök dicsőségednek székhelyévé váljék; és istenségednek e templomában ne legyen semmi, ami szent felséged szemeit bánthatná. Oltalmazd s óvjad szolgád lelkét a romlandó élet annyi veszélyei között és segítő kegyelmeddel vezesd el a béke útján az örök világosság otthonába. Amen.
|
vissza