2005 júliusában indítottam el ezt a honlapot, ami eleinte az akkor már csaknem 10 éves múltra visszatekintő Szent Margit Lap anyagára támaszkodott. Akkor is, ha ezek az orgánumok teljesen függetlenek voltak, akkor is, ha a honlaptól a Szent X. Pius Papi Közösség határozottan elhatárolódott, a feltett cikkekből kitűnt, hogy az FSSPX miséin való részvételt ajánlom, azt tartom helyesnek, a mostani válságos időben a legjobb, a legbiztosabb megoldásnak hitünk megőrzésére. Mostanra azonban álláspontom és ezzel a honlap cikkeinek irányultsága is megváltozott. Bár a teljes igazságot kereső emberek minden korban kisebbségben voltak, és így a tradícióra találásom óta én is a kisebbséghez tartoztam, örömmel észleltem, hogy keresésem során akármennyire is állandóan a kisebbség kisebbségéhez jutottam, soha nem voltam meggyőződésemmel egyedül. Ezt tudni kiváltképpen most nagyon fontos. Az FSSPX megváltozott magatartása olyannyira szembeötlő, hogy azok a hívek, akik nyitott szemmel figyelik az eseményeket és nem a megalkuvások irányítják viselkedésüket, legyenek a világ bármely táján, az USA-ban vagy Indiában, Ausztráliában vagy Bolíviában, Franciaországban vagy Németországban, ugyanazokra a következtetésekre jutnak. A müncheni „ellenálló” hívek lapjuk első számában tették közzé egy ausztrál családapa, volt Piuszos hívő dolgozatát, amiből kiderül, hogy pontról pontra azokat a furcsaságokat fedezik ott is fel a hívek az FSSPX-nél, mint mi itt, Magyarországon – és ez, ha nem is örömet, de azt a bizonyosságot megadja, hogy véleményemmel nem állok egyedül. Amiből világosan kiderül, hogy nem mi változtunk, hanem az FSSPX változott, ők tagadták meg azokat az alapelveket, melyekért egyáltalán létezésüket köszönhetik. Sőt, nem csak megtagadták őket, hanem elfogadták és magukévá tették ezek ellentéteit, például a liberalizmust, a szubjektivizmust, a vallásszabadságot, sőt most már egyre inkább a zsinatutáni új liturgiát és szentségeket is. Azon hívek ellenvetése, miszerint addig nincs baj, amíg nem írtak alá egyezményt Rómával, tarthatatlan, hiszen egyfelől az aláírás elmaradása nem az FSSPX vezetőségén múlott, akinek ráadásul még most is eltökélt szándéka, hogy létrejöjjön a kiegyezés, másfelől akár megvan az egyezség, akár nem, az elveiket, amiért a hívek egyáltalán hozzájuk csatlakoztak minden kétséget kizáróan feladták. Vagyis pont azon elvek alapján, amiért valaki inkább választotta a Rómával, a hivatalos egyházzal való szakítást, és az FSSPX-hez való csatlakozást, a megváltozott FSSPX már nem képviseli. Akkor pedig se létüknek, se a hozzájuk való tartozásnak nincs többé semmilyen értelme, semmilyen elvi alapja.
A történelem sorsdöntő pillanataiban azok, akik felismerik ezen események rendkívüli súlyát, mindig megdöbbennek azon, hogy ilyenkor a világ nem omlik össze, a föld nem süllyed el, hogy az emberek nem vesznek észre semmit, és minden ugyanúgy zajlik tovább, ahogy addig. Így volt ez az emberiség történelmének legfontosabb eseményénél is: Urunk Jézus Krisztus kereszthalálakor. Alig páran észlelték csak a templom függönyének kettéhasadását és a három óráig tartó sötétséget.
Oda jutottunk, hogy minden hitét sértetlenül őrizni akaró katolikusnak egyedül kell megoldani vallási életét. Egyedül kell eldöntenie, hogy hova jár misére, hol kaphatja meg a szentségeket, melyek érvényesek, katolikusok és nem veszélyeztetik a hitét. Ilyen még nem volt az emberiség, az Egyház történetében. Illetve ha volt, az csak időben vagy területileg korlátozott helyen – például üldözés alatt, vagy távoli missziós vidékeken fordulhatott elő, persze ott is úgy, hogy az érintettek tudták, hogy lelkileg nincsenek egyedül, hiszen a korlátozások csak rájuk vonatkoznak, nem pedig az Egyház egészére. (Ami azt jelenti, hogy az ő helyzetük sem hasonlítható össze a mostanival.)
A bonni egyetem teológus professzora, Dr. Klaus Obenauer az Evangélium-hű vagy ‘papa haereticus’ című tanulmányában 2013. augusztusában még azt írta, hogy annak puszta vitára bocsátása, hogy az újraházasodott elváltak áldozhatnak-e vagy sem, már eretnekség, függetlenül attól, hogy mit döntenek. Azóta az egyházon belüli vitánál sokkal több történt, a világ mégsem omlott össze (és a professzor úr is hallgat). Persze, ahogy Maeßen atya mondja, ennek ránk, laikusokra nézve nincs nagy jelentősége (a mai papokra nézve azonban annál inkább van): számunkra nem fontos, hogy Bergoglio pápa-e vagy sem, a mi feladatunk csak az, hogy ne térjünk le a helyes útról, tájékozódjunk, kerüljük ki a veszélyeket, és maradjunk – kerül, amibe kerül – hűek a kétezer éves Egyház tanításához. Ehhez az biztosan hozzátartozik, hogy ne hallgassunk se a római újegyház, se az új FSSPX tekintélyeire, képviselőire. Kiegészítés:
A Szent Inkvizíció, a hit tisztaságának legfőbb őre sem azt vizsgálta, hogy a tévtanítással vádolt személy mit hisz vagy mit nem hisz. Az sem érdekelte, hogy mit gondol, amikor valami nem megfelelő dolgot tanít (ezért nem hallgatta meg azokat a szerzőket, akik azt kérték, hogy mielőtt írásaikat indexre helyezik, előbb hallgassák meg őket). Egyedül azt vizsgálta, hogy az, amit valaki nyilvánosan tanít és hirdet, megfelel-e az Egyház tanításának, azaz nem vezeti-e tévútra az embereket. És ha úgy ítélte meg, hogy egy tanításnál fennáll annak a lehetősége, hogy félreértsék, akkor azt ugyanúgy elítélte, mint azokat a tanokat, melyek egyértelműen tévtanok voltak. Tette pedig ezt azért, mert az Egyház legfőbb feladata Isten dicsőítése mellett a lelkek üdvözítése. Ezért nem csak a nyilvánvaló tévedéseket, hanem mindazt, amivel kapcsolatban a legkisebb gyanú felmerül, hogy a lelkek üdvét veszélyeztetheti, hogy a híveket félrevezetheti vagy elbizonytalaníthatja, az Egyháznak el kell ítélnie. Nos, még a legrigorózusabb egyházjogász vagy teológus számára sem lehet kétséges, hogy a zsinatutáni pápák [?] tanításai hemzsegtek, hemzsegnek a félremagyarázható, a lelkek üdvét veszélyeztető állításoktól, sőt tettektől (gondoljunk csak II. János Pál Korán-csókjára, az Assisi-i imatalálkozókra stb.).
|
vissza