1. Szent Pál az efezusiaknak írt levelét Isten üdvműködésének dicsőítésével kezdi, ami teljességgel Urunk Jézus Krisztuson keresztül valósul meg: „Őbenne nyertük el a megváltást a vére árán és bűneink bocsánatát bőséges kegyelme folytán, amelyet végtelen bölcsességében és megértésében gazdagon árasztott ránk.” (Ef 1,7-8) – „Mindent a lába alá vetett, őt magát meg az egész Egyház fejévé tette; ez az ő teste és a teljessége annak, aki mindenben mindent teljessé tesz.” (Ef 1,22-23) Minden üdv, minden kegyelem, az Egyház minden áldása a fejétől, a mi Urunk Jézus Krisztustól áramlik ki az Ő Misztikus Testébe. Minden jó az Egyházban felülről származik, „minden jó adomány és minden ajándék felülről van, a világosság Atyjától száll alá, akiben nincs változás, még árnyéka sem a változásnak” (Jak 1,17), és Urunk Jézus Krisztuson keresztül ömlik az Ő jegyesébe, az Anyaszentegyházba. Semmi sem származhat benne alulról, egy „alulról jövő egyház” nem létezhet – hacsak nem a Sátán zsinagógájának mocska, a II. Vatikáni Zsinat „ember tákolta egyháza”.
2. Ezért nem lehet az Egyház demokratikus, hanem csakis hierarchikusan felépített. Láthatatlan feje az égben Jézus Krisztus, látható feje a földön Péter utóda, a pápa. Azért ő az oldás-kötés hatalom hordozója, mert az isteni Üdvözítő Egyházának szánt minden ajándéka és kegyelme rajta keresztül fut. Ezáltal tudja a mennyet megnyitni és becsukni.
3. Ebből könnyen megérthetjük, minek kell történnie, ha a római pontifex időlegesen kiesik, ami köztudottan rendszeresen előfordul a pontifikátus-váltáskor, amikor egy pápa meghal és helyére új pápát kell választani. Ez az állapot – amit szedisvakanciának (pápai szék megüresedésének) nevezünk – rendszerint nem tart sokáig, mert az Egyház sürgeti, hogy lehetőleg minél hamarabb újra betöltött legyen a szent szék, mert különben a kegyelmek lassanként elapadnának. Persze, az Üdvözítő rendkívüli utakon is ki tudja osztani kegyelmeit és a juhai iránti könyörületből olykor meg is teszi ezt. De ezek az utak nem helyettesíthetik a rendes csatornákat, ezek nem lehetnek mások, mint egy „szükségrendszer”, mely legfeljebb arra szolgálhat, hogy a Misztikus Test életfontosságú funkciói megmaradjanak. Ha egy kórházban áramkimaradás keletkezik, akkor rendszerint egy aggregátort kapcsolnak be, ami legalább a legfontosabb feladatok elvégzésére elegendő áramot meg tudja termelni. De ez az aggregátor soha és semmikor nem tudja a kórház normális áramellátását teljes egészében pótolni. 4. Ma az Egyházban ilyen szükségállapot uralkodik. A pápa kiesett, az Egyház elsötétedett. Ez egy kicsit olyan, mint amikor az áramkörben a fő biztosíték kiesik. Semmi sem működik ezután, akkor sem, ha az alárendelt rendszerek még épek lennének. Szükség van egy „szükségáram aggregátorra”, aminek azonban a normális áramhálózattól függetlenül kell dolgoznia, mert különben ő maga sem tud működni. Ugyanakkor ez az aggregátor csak szükségmegoldás lehet, ami csak átmenetileg és csak a legfontosabb funkciókat tarthatja fenn, amíg maga az egész szisztéma nem képes újra átvenni a munkát, vagyis példánkban, amíg a fő biztosíték újra nem működőképes.
Mit mondanánk, ha egy ilyen szükségaggregátor arra az ideára jutna, hogy ő annyira nagyszerű, hogy képes a nagy hálózat minden funkcióját átvenni, sőt még annál is többet tud teljesíteni, még a normális hálózatot is képes rendbe hozni és teljesen megújítani? Egy ilyen készüléket nagyzási hóbortban szenvedőnek és meghibbantnak jelentenénk ki – és talán óvatosságból kikapcsolnánk, mielőtt teljesen megbolondul és a levegőbe repül.
5. Amikor Isten Egyházának elsötétedése bekövetkezett, üzembe helyeztek egy ilyen „szükségaggregátort”, vízre eresztettek egy „mentőcsónakot”. 1990 márciusában Marcel Lefebvre érsek a Szent X. Pius Papi Közösség alapszabályzatának előszavában ezt írta: „1965-1990 – a katolikus papság aláásásának kora. 1970-1990 – az isteni Gondviselés végtelen bölcsességében feltámaszt egy művet a katolikus papság megújítására, hogy azokat a kincseket, amiket Jézus Krisztus az Ő Egyházára bízott, megőrizze, nevezetesen a hitet a maga sértetlenségében, az isteni kegyelmet áldozata és szentségei által, valamint a pásztorokat, akik az isteni élet ezen kincseinek kiosztására vannak kijelölve.”
A Szent X. Pius Papi Közösség tehát nem lehetett és nem tudott több lenni, mint egy szükségrendszer, amire persze az a rendkívül fontos feladat hárult, hogy az Egyház lényeges javait megőrizze. Tekintettel e nagy és jelentős feladatra a saját törékenység és gyengeség egyidejű figyelembevételével (egy mentőcsónak nem sokkal több, mint egy dióhéj egy háborgó és veszélyes tengeren) helyénvaló és kívánatos lett volna az ennek megfelelő óvatos alázat és üdvös félelem, a felvállalt kötelességek leggondosabb elvégzése az adott határok és korlátok pontos betartása és tiszteletben tartása mellett, a saját magukkal szembeni legnagyobb bizalmatlansággal, párosítva az Isten iránti határtalan bizalommal.
Vakmerően és félelem nélkül bocsátkoztak tárgyalásokba Rómával, és „doktrinális vitákba” az egyházi tanítóhivatallal, hogy ez utóbbit a hitről kioktassák, mindezt a legcsekélyebb teológiai kompetencia nélkül, és még közepesnek sem mondható diplomáciai ügyesség nélkül. Az eredmény ennek megfelelően katasztrofális volt, amit azonban nem akarnak belátni – végülis ők tévedhetetlenek! Hibásak mindig csak a többiek lehetnek, például a gonosz progresszista püspökök, akik intrikáltak vagy Róma, aki „megtévesztett bennünket” [ezt Fellay püspök mondta].
6. Ezzel a „szükségrendszer” megbukott. Az aggregátor kiégett, a mentőcsónak éppen ott tart, hogy saját magát elsüllyessze. Így számunkra vigasztalásul nem marad más, mint Boldog Anna Katharina Emmerich jövendölése: Azokhoz, akik az Egyház kincseit „kirabolták és elpazarolták”, miközben ezeket „oltalmazniuk és védelmezniük” kellett volna, sajnos a Pius Közösség tagjai is beletartoznak. Így tehát minden azon a „kevésszámú szent lelken múlik, akik a szenvedések és szomorúságok hullámai alatt a kincseket elrejtették”. Ezek most arra szólíttatnak fel, hogy Urunk iránti legteljesebb alázattal és félelemmel megőrizzék az Ő kincseit, amíg el nem jön az a boldog pillanat, amikor Ő megfordítja a kockát, és nekünk megint egy valóban katolikus pápát ajándékoz, hogy az Ő szent Egyháza megint a kegyelem teljes fényében ragyogjon és csillogjon, és áldását kiterjessze az egész, olyannyira felfordult világ fölé.
|
vissza