1. A „tradicionalisták” köreiben, főleg az ú. n. „ellenállásban” jelenleg az FSSPX rendfőnökének újabb „rózsafüzér-hadjáratra való felhívása” okoz nyugtalanságot. Különösen e felhívás második imaszándéka váltott ki heves vitákat. [Van pap, például P. Fernando Altamira, Bogota priorja, akit ezen imaszándék bírálatáért rendszabályoztak meg.] Ez az imaszándék a francia nyelvű eredeti szövegben így szólt (olvasható „DICI”, a hivatalos Pius-honlapon): „Pour le retour de la Tradition dans l’Eglise”, tehát „a tradíció visszatéréséért az egyházba” (Für die Rückkehr der Tradition in die Kirche). A német Pius-oldalon (pius.info) ezt így fordították le: „A tradíció visszatéréséért az egyházban” (Für die Rückkehr der Tradition in der Kirche). Az angol nyelvű Pius-oldalon ekképpen: „For the return to Tradition within the Church”, azaz „a tradíció visszatéréséért az egyházban”. Végül a francia nyelvű oldalon is korrigálták a szöveget, az új ez lett: „Pour le retour a la Tradition dans l’Eglise”, azaz „a tradícióhoz való visszatérésért az egyházban”. A lengyel és a dél-amerikai variáns így hangzik: „A tradíció jogainak az elismeréséért az egyházban”, illetve még így is: „Róma visszatéréséért a tradícióhoz”. A német disztrikt végül szükségét érezte, hogy kommentálja ezt a mondatot: „A rózsafüzér-kereszteshadjárat második szándékát a német fordításban néhányan félreértették. Valójában így kell értelmezni: Azért imádkozunk, hogy a katolikus tradíció az egyházban megint mindenütt teljes jogait élvezhesse, elsősorban Rómában, mert az egyházban nem lehetséges megújulás, hacsak az nem a fejétől indul ki. Ez Urunk Jézus Krisztusnak az Egyház hierarchikus megalapításából következik.” Láthatjuk tehát, hogy még Msgr. Fellay leghívebb követőinek is megvoltak a problémái a főnök eme hadjárat-szándékával. Holott ezt alapjában véve nagyon egyszerű megérteni, ha valaki kicsit is ismeri az excellenciás úr nyelvhasználatát, és ezt az elmúlt években elég széles körben terjesztették és megismertették a hívekkel. Msgr. Fellay számára a „tradíció” egyet jelent a „Pius Közösséggel”, annak műveivel, a vele egységben levő vagy hozzá csatlakozott kolostorokkal és intézményekkel. „Az egyház” számára a zsinati egyházat jelenti, vagyis a zsinati Rómát. Ő tehát az egész problémát abban látja, hogy „az egyház” és „a tradíció” szerencsétlenül el van választva egymástól, mert a Pius Közösségnek még mindig hiányzik a zsinategyházi elismerése. Ha tehát végre sikerülne ezt megszerezni, akkor „az egyház” és „a tradíció” ismét egyesülne, akkor térne vissza „a tradíció” „az egyházba”. „Az egyház” megtalálná újra „a tradícióját”, melyet – nyilván tévedésből – valamikor „elveszített”.
Ez és nem más az ő imaszándéka. Megint egyszer, és mindig újra, és még mindig nem másról van szó, mint a Pius Közösség zsinati Rómához való csatlakozásának céljáról. Ezen nem segítenek az összes javítási- és retusáló-próbálkozások sem, amik úgyis csak furcsa szóvirágokat tudtak teremni.
2. Ezért talán jó lenne először elgondolkodni a tradíció tényleges értelmén, és speciálisan, hogy ennek a fogalomhoz az egyházra való vonatkozásában milyen jelentés társul, és hogy a tradíció és az egyház egyáltalán hogyan függnek össze. Hogyan néz ki a tradíció az Egyházban? Az Egyház teljes lényegében a tradíción alapszik. Az Egyházat Urunk Jézus Krisztus alapította, és mindent, ami ő és amit ő birtokol, Tőle kapta, Tőle lett rá hagyományozva. Az Üdvözítő tanítványokat gyűjtött maga köré, közülük választotta ki 12 apostolát, és ezeknek adta át minden kincsét, nevezetesen tanítását, utasításait és intézményeit, köztük mindenekelőtt a szentmisét és a szentségeket, hatalmait és felhatalmazásait, nevezeten a bíróit és papit, és Ő ajándékozta meg őket és utódaikat a Szentlélek örökké tartó támogatásával. Az Egyház egészen ebből az isteni hagyatékból, ebből az isteni tradícióból áll és él. Feltéve: 2014. február 26.
Az apostolok a maguk részéről ezt a kincset továbbadták a tanítványaiknak és utódaiknak, és még gazdagítottak rajta és kiegészítették néhány apostoli intézménnyel, melyeket ők az Üdvözítő megbízásából és a Szentlélek segítségével hoztak létre, mint például a vasárnapnak, mint az Úr napjának a megünneplése. Ezt nevezzük az apostoli hagyománynak. Tanítványaik és utódaik az apostoloktól kapottat a maguk részéről szintén tovább adták – „tradidi quod et accepi – azt adtam tovább, amit magam is kaptam”, ahogy már Szent Pál is mondta – és a tradíció így haladt tovább az Egyházban, mindig a Szentlélek vezetése alatt, aki nem engedte, hogy a hagyományból bármi is elvesszen, vagy belőle bármit is meghamisítsanak. És egyúttal gondoskodott róla, hogy semmi ne jöhessen hozzá, ami nem a nagyobb védelmet vagy a fogadott hagyomány gazdagabb termékenységét szolgálja. Hiszen az idő múlásával természetesen egy s mást pontosabban kellett megfogalmazni, precízebben kellett megmagyarázni, világosabban kellett előírni stb. Ha a tanban egészen biztosan nem is, de a fegyelemben néhány dolgot a kor követelményeinek meg kellett feleltetni vagy meg kellett változtatni, hogy a kapott hagyományt jobban meg lehessen őrizni. Ez a katolikus tradíció.
Néhány dolgot fel is jegyeztek. Az isteni és apostoli tradícióból némely dolgot a Szentírásban találunk, sokat az egyházatyát írásaiban, és a későbbi korokból is megvan a folytatólagos tradíciónak számos írásos tanúbizonysága, nevezetesen a pápák és a zsinatok tanítóhivatali dokumentumaiban. Mindazonáltal mindenezek az írások a tradíciót csak támogatni és kiegészíteni tudják, helyettesíteni nem, ugyanúgy, ahogy a tankönyvek sem tudják a tanítót vagy mestert pótolni.
3. Csakhogy már láttuk, hogy Mgr. Fellay olvasata szerint „a tradíció” egyenlő a „Pius Közösséggel” és az ő holdudvarával. Így azt a kérdést kell feltenni, hogy mennyiben vannak ezek valóban összhangban a tradícióval? Már „tradíciónak” számít az, ami „zsinat előtti” maradt, az 1962-es liturgiát „befagyasztotta”, a szemináriumokban az 1950-es évekből való tankönyveket használ és a reverendát, illetve a szerzetesi ruhát viseli?
Itt az válik láthatóvá, ami a mai „tradíciónak” a legnagyobb problémája, nevezetesen: többnyire pont az hiányzik neki, ami a tradíciót valójában kiteszi: az élő áthagyományozás. Ha a korábbi időkben egy fiatal ember elhatározta, hogy pap lesz, akkor ehhez rendszerint a legfontosabb alapokat, vagyis a hitet és a hit gyakorlását, már megszerezte másoktól, mégpedig elsősorban a szüleitől, a nagyszüleitől, lelkipásztorától stb. Egy katolikus a plébániai közösségben nőtt fel, ahol átélte a liturgiát és az egyházi életet, valószínűleg ministránsként szolgált, és így teljesen természetesen megkapta azt a katolikus szellemet, mely a lelki élet, különösen a papság (vagy szerzetesség) elengedhetetlen alapja: a „Sentire cum Ecclesia”. Ha ez a fiatal ember később belépett a szemináriumba vagy egy kolostorba, megállapodott és tapasztalt papokat és szerzeteseket talált ott, akik minden szükségest jobban közvetítettek a példájukkal, mint a tanításukkal – egyszerűen élték a pap létet és vallásosságot.
4. Különösen világosan és drámaian mutatkozik meg ez a deficit a liturgiában. Hiszen a liturgia nem tudomány, hanem művészet, és ezért különösen rá van utalva az élő tradícióra. Ez a tradíció a liturgiában gyakorlatilag elszakadt, és helyét valami művivel pótolták, amit most a „régi misének” vagy az „1962-es liturgiának” neveznek. Ez utóbbi bizonyos mértékig XXIII. János (azaz Bugnini) liturgikus könyveire, és az 1940-es és 1950-es évek liturgikusan mozgalmas szellemére megy vissza, kiegészítve illetve megszűrve néhány liturgikus kedvenccel és praktikával, melyek elsősorban a francia nyelvterületen voltak divatban – az egész uralva egy szuper-liturgikus igénnyel. Így közvetítik a liturgiát a tradíció szemináriumaiban és így viszik később az éretlen fiatal papok a „közösségükbe”.
5. Mindez megmutatja, mennyire hiányzik a „tradíció” pont ezeken a területeken, és ennek nem csak a zsinati modernizmus okozta válság az oka – bár a fő felelősség ezt terheli. De maguk a „tradíció” képviselői is hibásak ebben, akik gyakran azokat a lehetőségeket, hogy az igazi hagyományból meríthessenek, elbizakodottan figyelmen kívül hagyták. Elég sok öreg plébános, aki tudását és tapasztalatát szívesen megosztotta volna a tradíció fiatal papjaival, végül rezignáltan elfordult, mert egyszerűen nem mutattak érdeklődést ez iránt, illetve a fiatal papok úgy gondolták, hogy nekik kell, illetve, hogy ők akarják az idős papot kitanítani. 6. Most azonban [Fellay püspök szerint] ennek „a tradíciónak” vissza kellene térnie az „egyházba”. Azt kell mondani, hogy a modernistáknak gyakran több tradíciójuk van és többet értenek meg a tradícióból, mint a „tradicionalisták”, legalábbis az idősebbek közülük, akik még ismerik a tradíciót. … Néhány többé-kevésbé modernista kolostor – legalábbis bizonyos területeken, mint például a közösségi élet – még merít a tradíció forrásaiból, melyről a tradicionalista kolostorok csak álmodhatnak. 7. Köztudott, hogy az alázat és az igazság szorosan összefüggnek. Pont így van ezek ellentétjeivel is. „A butaság és a gőg ugyanazon a fán nőnek”, ahogy a szólás mondja. Talán egy kicsit több alázat több világossághoz és igazsághoz vezetne, és ezáltal a fogalmaknak megint értelmet és jelentőséget adhatnának, ahelyett, hogy azokat – egészen a korszellemnek megfelelően – a jelenlegi politikai érdek számára ideológiai szólamokká értéktelenítik le. Újra elkezdhetnének értelmesen és katolikusan beszélni ahelyett, hogy liberális politikai beszédeket mondanak. Ez felettébb kívánnivaló lenne, és az első lépést jelentené az igazi tradíció irányába. [A „traditio” latin szó jelentése: átadás, hagyomány, tudósítás, értesítés valamiről] Vége
|
vissza