„Aki elfordul Krisztus tanításától, és nem marad hozzá hű, nem mondhatja magáénak az Istent. ... Ha valaki nem ezzel a tanítással megy hozzátok, még csak ne is köszönjetek neki, mert aki köszön neki, részes gonosz tetteiben” (2 Jn 9/10) [P. Barbara ezt a Szent János-i parancsot a „KONZIL, MESSE, PAPST – WAS WIRKLICH IN FRAGE STEHT (Zsinat, mise, pápa – Az igazi probléma)” című tanulmányában azzal kapcsolatban idézi, hogy az Egyház mindig szigorúan tiltotta, hogy a hívek olyan pap miséjén vegyenek részt, aki notórius eretnek vagy szakadár, mert a „Communicatio in sacris” által így a hívek részesei lesznek a celebráns eretnekségének vagy szakadárságának, majd hozzáteszi, hogy az Egyháznak ez a tiltása Szent János apostolnak fenti parancsára nyúlik vissza.]
Szent Jánost a szeretet apostolának nevezik, mert szüntelenül a „testvér szeretetére” szólította fel Krisztus követőit. Ezt az igazságot a mai papok – hovatartozásuktól, hitüktől függetlenül – nagyon szeretik ismételni; még olyanok is, akik alig pár évvel ezelőtt a „szeretet” szótól dührohamot kaptak (mint például Williamson püspök úr), vagy akik ezt a szeretetet szinte alig gyakorolják, különösen nem a laikusokkal szemben. Azt, hogy a szeretet valójában nem a szív, hanem az akarat aktusa, és azt jelenti, hogy a felebarátomnak is azt a jót kívánom, amit magamnak, még csak-csak hozzáteszik ehhez a szeretet-szólamhoz; de arról már egy szót sem ejtenek, hogy Jézus és az apostolok, meg az Egyház kikkel kapcsolatban írja elő a szeretetet. Akkor hát, miért felejtkeznek el az apostoli, egyházi tanítás ezen feléről a mai prédikálók, pláne miért nevezik, tartják általában minden ember szeretetét a hit, az Isten-szeretet mércéjének? Az Isten-szeretet mércéje pedig – ez világosan, egyértelműen, minden félremagyarázást kizárva benne van a Szentírásban –, ahogy ezt Jézus több ízben, több helyen elmondta: Isten parancsainak teljesítése. Jn 14,2l: „Aki ismeri és teljesíti parancsaimat, az szeret engem”, vagy Mt 7,21 stb. A mai papok másik kedvenc témája az, hogy a híveket óvják az ítélkezéstől, arra hivatkozva, hogy se Urunk Jézus Krisztus, se az Egyház soha nem ítélt meg senkit – azaz soha nem ítélt el/meg embereket, hanem csakis a tetteiket. Ez minden katolikus katekizmusban benne van, feltehetően minden katolikus ismeri, és aki valóban katolikus akar maradni, azaz komolyan veszi a hitét, nyilván be is tartja.
Ugyanakkor itt is meg kéne keresni a szövegösszefüggéseket, melyekben az Egyház eme tanítása elhangzik. Például XI: Pius pápa Quas Primas kezdetű, Krisztus-Király ünnepét elrendelő apostoli körlevelében ezeket írja:
Az nyilván nem szorul magyarázatra, hogy „megjutalmazni vagy megbüntetni” csak egy ítélet meghozása után lehet valakit. Vagyis egy tévedhetetlen egyházi okirat azt állítja, hogy Jézus „még életükben” megítéli az embereket.
Aquinói Szent Tamás az Apostoli Hitvallás kifejtésében ezt írja erről a következő cikkelyről: „Onnan fog eljönni ítélni eleveneket és holtakat: A megítélendők között négyféle különbség van, amint Gregorius mondja. A megítélendők ugyanis vagy jók vagy rosszak. A rosszak közül pedig némelyek elkárhoznak, de nem kerülnek ítélet alá, mert mint hitetlenek, tetteik nem képezik ítélet tárgyát, hiszen »aki nem hisz, már megítéltetett« amint a Jn 3,18 mondja.” Isten tehát nem csak a túlvilágon, de itt a földön is ítél, és ezt követően jutalmaz vagy büntet. Az értelem elsötétedése egészen biztosan isteni büntetés, ezzel jár minden bűn elkövetése. Mt 13,12-15 idézi Jézus szavait, aki erről a büntetésről beszél: „Akinek van, annak még adnak, … de akinek nincs, attól még azt is elveszik, amije van. … Hallván hallotok, de nem értetek, nézvén néztek, de nem láttok…” De az igazság felismerése is csak Isten beavatkozásával, azaz ilyenkor jutalmazásával jöhet létre az emberben! Ezt a jutalmazást is valamiféle ítélet előzi meg [de erről majd egy legközelebbi cikkben lesz szó].
De nem csak Jézus ítél, majd büntet még a földön is, de az Egyház is, benne minden gyóntató papja. Ha nem így lenne, nem tudna elégtételt, vezeklést kiszabni, nem tudná feloldozni a gyónót. Hiszen egy „tettet” nem lehet se feloldozni, sem elégtételre, vezeklésre „ítélni”; ezeket csak egy személlyel teheti meg a pap, vagyis, mielőtt ezeket kiszabja, meg kell ítélnie nem csak magát a tettet, de a tettet elkövető körülményeit, tudását, vagyis személyét is. Tehát a személlyel áll szemben, felőle ítél, minden körülményt mérlegelve. Köztük a lelkiismeretét is, mert hiszen az sem közömbös a feloldozás és a kiszabandó vezeklés számára, hogy a gyónó megbánása őszintének tűnik, vagy sem. És mit tesz a katolikus hívő?
Először is meg vagyok győződve, hogy egy hitét komolyan vevő katolikus, mondjuk ki, az egy, szent, katolikus és apostoli Egyház mostani szentségében és tévedhetetlenségében is hívő katolikusnak ez az ítélkezés-téma nem jelent igazi problémát. Ki merem jelenteni, hogy nem is foglalkozik vele. Olyan ez, mint a szerelem. Abból lehet csalhatatlanul megállapítani, hogy valaki már nem szerelmes, ha nem gondol többé a másikra, már nem haragszik rá, következésképpen nem is ítéli el. Vagyis, az a katolikus, aki komoly tépelődés után meggyőződésből döntött a szedesvakantizmusnak nevezett, valójában pedig egyetlen igaz katolikusság mellett, e döntésével egyidőben megszűnt hátrafelé nézni, azokról ítélkezni, akikkel szakított. Az „igaz utat követni” egyet jelent a korábbi téves utak mintegy elfelejtésével. Talán ezt is jelenti Jézusnak ez a figyelmeztetése: „Aki az eke szarvára teszi kezét és hátrafelé néz, nem alkalmas Isten országára.” (Lk 9,62) Másodszor: Egy laikus csak örülhet, hogy nem kell ítélkeznie embertársai felett. Ugyanakkor Jézus parancsa, hogy ne ítélkezzünk, egyáltalán nem azt jelenti, hogy nem szabad, sőt KELL véleményt alkotnunk – és nem csak mások tetteiről, hanem magukról a tettek elkövetőiről is. Az okosság erénye ezt követeli. És Jézus is azt mondja, hogy gyümölcseikről ismeritek fel a fát, amelyik fa rossz gyümölcsöt terem, az rossz fa – vagyis nem csak a gyümölcsről beszél, hanem a rosszat termő alanyról is. Hiszen fel kell ismernünk a rossz fát, mert csak úgy tudjuk elkerülni, nehogy rohadt gyümölcsöt szedjünk és együnk. Ha gonosz tettei alapján valakiről nem merem meghozni az ítéletemet, hogy ez egy rossz ember, akkor nem csak vétek az okosság erénye ellen, de kiteszem magam annak, hogy ez a rossz ember – mivel nem tartom magam távol tőle – testileg vagy lelkileg nagy valószínűséggel kárt okoz nekem. Mert a rohadt gyümölcsnek az a tulajdonsága – hiszen a Sátántól származik –, hogy egy egész láda egészséges gyümölcsöt is képes megrohasztani.
Ez a szigorú figyelmeztetés százszorosan igaz a tévedéseket tanítókra. Jézus igenis megköveteli a hívektől, hogy használják józan ítélőképességüket, „ismerjék parancsait, tanítását”, elsősorban azért, hogy biztosan meg tudják különböztetni a jó pásztort a bérestől. Ettől függ ugyanis a lelkünk üdve: Ha az eretnekséget követő béres után futunk, és nem az igazságot tanító jó pásztort követjük, akkor mi is tévútra kerülünk. Ez a fajta vélemény-alkotás nem egyenlő azzal, hogy isteni bírót játszunk a másik ember felett, sőt. Miközben úgy döntök, hogy a jövőben elkerülöm az illetőt, nem szaladok egy eretnek után, egyben hálát adok Istennek, hogy nem kell ítélkezzek felette olyan értelemben, ahogy azt Jézus megtiltotta. Az Egyház azt tanítja, hogy a hitetleneket kerüljük el, mert megronthatnak bennünket. Az ilyen emberekkel szemben a szeretet és a „ne ítélkezz” parancsa azt diktálja, hogy őszintén kívánjuk számukra, hogy megtérjenek, de amíg ez meg nem történik, ne közösködjünk velük – lásd Szent János, a szeretet apostolának szavait. Hogy ezt betartsuk, ahhoz a valóban katolikusnak nincs szüksége nagy erőfeszítésre, sőt különös figyelmeztetésre sem, hiszen az igazságnak az is egyik jellemzője, hogy aki megtalálta, az nem szidalmaz senkit, nem bujtat fel senkit mások ellen, egyszóval a megtalált igazsággal, azaz Jézussal és az Ő Egyházával van elfoglalva, és nem a „háta mögötti dolgokkal”. A mások felbujtása, izgatása, lerohanása nem az igazságban levőkre jellemzők, ezeket ugyanis a rendetlen indulatok szülik, amik azokat töltik el, akik nem az igazságban vannak.
|
vissza