Billot bíboros Paruzia című könyvének olvasása, és az antimodernist.org.am honlapról való Wendland professzor tanulmányát, illetve Manning bíboros könyvét feldolgozó két cikk lefordítása után, laikusként néhány gondolatot szeretnék fűzni az eddig elhangzottakhoz. Talán nem tévedek, ha úgy vélem, hogy mindazok, akik nyitott szemmel járnak a világban – akár hívek, akár nem, de különösen a katolikusok – az elmúlt hónapok, hetek felgyorsult, rémisztő eseményeit átélve és a Bibliát, az apokalipszisról és az antikrisztusról szóló egyházi véleményt többé-kevésbé ismerve, maguk is el-elgondolkoznak a világ folyásáról, az idők végéről.
Ami az Egyház sorsát illeti, azzal kapcsolatban két alapigazságot ismerünk: Urunk szavait, miszerint Egyházán a pokol kapui sem vesznek erőt, azaz egy ígéretet, hogy az Egyház a világ végéig létezik. Másfelől az apostolok tanítását, miszerint az idők végén az Antikrisztus fog uralkodni, aki alatt megszűnik a szentmiseáldozat, és a föld színéről szinte eltűnik az Egyház. Nos, ez a két állítás – úgy tűnik – ellentmond egymásnak. Nos, amire én a fent említett cikkek olvasása után és a mai események láttán gondolok, az az, hogy az idők végén bekövetkező természeti katasztrófák: „a nap elsötétedik, a hold nem ad világosságot, a csillagok lehullanak”, talán elsősorban nem az anyagi világra – persze arra is, hiszen látjuk ezt –, hanem elsősorban a szellemi világra, nevezetesen a katolikus Egyházra vonatkozik: a nap, azaz a pápa elsötétedik, vagyis nem lesz; a hold, azaz a püspökök nem legeltetik a nyájat; és a csillagok, azaz a papok hitehagyottak lesznek. Hiszen egy katolikus számára még a legszörnyűbb természeti katasztrófa sem jelenthet olyan borzalmat, olyan felfoghatatlant, olyan „soha eddig nem látottat”, mint a mai hivatalos egyház Isten-tagadása, hitehagyása, súlyos eretnekké, új-pogánnyá válása. [Akinek ezek a szavak túl erősnek tűnnek, azok nézzék meg Bergoglio legutolsó utazásáról készült képeket, és olvassák el nyilatkozatait].
Manning bíboros és a többi múlt század végén élt és írt egyháziak írásait olvasva, és a történelmet ismerve, például a szabadkőművesek titkos terveit, melyeket abban az időben rögzítettek, úgy tűnik, hogy az értelmiségiek számára ez a hitehagyás, a liberalizmusnak, a „köztársasági” szellemnek stb. benyomulása, győzelme a katolikus világban már a múlt század második felétől megtörtént – hiszen ahogy a cikkben áll, maga Manning is így érzékelte. Ez a romlott szellem, a modernizmus, azaz a természetfeletti tagadása tehát már megtörtént az egyháziak és a képzettek köreiben. Ami még hiányzott, az a tömegek megtévesztése, félrevezetése volt.
Billot bíboros azt írja, hogy egyes egyházatyák szerint az antikrisztus „valami” lesz, de a többség mégis úgy tartja, hogy „valaki”, azaz személy lesz. Nos, legkésőbb 1963 óta olyan borzalmak történnek a Vatikánban, melyek egyikére, másikára igenis illik Dániel próféta jövendölése, miszerint a szent helyen felállítják az iszonyat undorát, a vészt hozó iszonyatot. Gondolok itt elsősorban a Szent Pál kápolnában történt 1963-as eseményre és Bergoglio produkcióira. A végső időkben sötétség telepszik az emberekre, írta Szent Hippolytus. Ez az, amit ma már nem csak homályosan érezni, de kifejezetten látni lehet. Mégpedig mindenütt: a legkisebb közösségben ugyanúgy, mint a széles nagyvilágban. Sőt, a közvetlen környezetben talán még jobban. A legijesztőbb azt látni, ahogy a hibákat vétők szinte szörnyetegekké válnak, ha nem hajlandók tévedéseiket, hibáikat időben belátni. És még egy ijesztő jelenség ütötte fel a fejét: minél nagyobb tévedést hirdet valaki, annál nagyobb a vonzereje másokra. A gonosz, a hamis szinte megbűvöli az embereket, de mindenképpen erősebben, mint korábban. Jézus azt mondta, hogy amikor látjuk a végső idők jeleit, emeljük fel fejünket, mert közeleg megváltásunk ideje. Nos, szerintem az elkövetkezendő szellemi borzalom, mert ez már teljes mértékben itt van, látható, tehát érint, letaglóz és elszörnyeszt bennünket, nagyon nehezen hathat vigasztalásként. E napról napra sokasodó, terjedő és egyre hihetetlenebbé váló szellemi torzulások mellett persze egyáltalán nincs kizárva, hogy még természeti csapások is jönnek, és véres üldözések. Ezek persze a világ egyes részein már jelen is vannak, mégpedig – ahogy a szemtanúk mondják – soha eddig nem látott kegyetlenséggel. Hol tartunk akkor most? Ez még mindig csak előjel? Vagy már benne vagyunk? Manning és Pie bíborosok szerint már több mint 150 éve?
|
vissza