1. Az ú. n. II. Vatikáni Zsinat és az ezt követő évek forradalmi zűrzavarában számtalan tanácstalan katolikus szeme olyan egyházi embert keresett, akiben megbízhatnak, aki nekik megtanítja, amit Krisztus tanított, aki megtartja őket a hitben, aki a szentségekkel táplálja és a jó pásztor aklában legelteti őket. Reménykedve tekintettek olyan személyiségekre, mint Rudolf Graber regensburgi püspökre [vele kapcsolatban lásd a honlap számos cikkét, legfőképp ezt: A pápaság megszűnik; megszentelt kés alatt hal meg, amit az utolsó zsinat atyái fognak megfenni] vagy Giuseppe Siri genovai bíboros-érsekre. Végül mégis egy egészen más alak került előtérbe, aki végül olyas valaki, mint a „tradicionalisták vezetője” lett: Marcel Lefebvre érsek. 2. Ez a francia prelátus, aki 1905-ben Tourcoing-ban születetett, fiatal papként belépett a Spirituálisok Kongregációjába, és misszionáriusként Afrikába ment, ahol elsősorban a papképzésben tevékenykedett. 1947-ben Dakar-ban apostoli vikárius, 1948-ban Afrika francia-nyelvű területeinek apostoli delegátusa és tituláris püspöke lett, később érseke az európai Arcadiopolis-nak. XII. Pius 1955-ben Dakar első érsekének nevezte ki. 1960-ban XXIII. János meghívta „a II. Vatikáni Zsinat központi előkészítő bizottságába és kitüntette a pápai trónasszisztens címmel”. 1962-ben [57 évesen] a Vatikán unszolására lemondott Dakar-i érseki hivataláról, hogy azt egy afrikai utódnak adja át. A franciaországi Tulle püspöki hivatalának rövid viselése után 1962-ben megválasztották a spirituálisok rendfőnökének, és mint ilyen vett részt a „II. Vatikáni Zsinaton”, ahol tagja volt a „Coetus Internationalis Patrum” összefogásnak, melyhez mintegy 250 „konzervatív” zsinati atya csatlakozott, többek között a fent már említett Siri bíboros. Amikor 1968-ban a „zsinati reformokat” a spirituálisok rendjébe is be akarták vezetni, Lefebvre érsek lemondott rendfőnöki hivataláról, és Rómában nyugalomba vonult [tehát 63 évesen]. Itt kereste fel őt a római francia szeminárium néhány növendéke, akik papságukat féltették a „zsinati” forradalomtól, és nyomatékosan arra kérték, hogy gondjukat vállalja magára. Először a svájci Fribourg-ba küldte őket. „Miután Lefebvre érseket 1970-ben arra kérték, hogy ezeket a szeminaristákat személyesen oktassa, ő Francois Charriere, Lausenne, Genf és Freiburg egyházmegye püspökéhez fordult,, aki az FSSPX megalapítását ‘pia unio’ közösségként engedélyezte, és megadta neki az apostoli élet hivatalosan megalapított vallási közösség vagy intézmény címet hat éves időtartamra ‘ad experimentum’. Wright bíboros, a Kléruskongregáció prefektusa írásban gratulált Lefebvre érseknek a közösség megalapításához.” [lásd ezzel kapcsolatban a honlap következő cikkét: Pásztorok a nehéz időkben] 3. A „Szent X. Pius Papi Közösség” megalapításával – miként ezt Lefebvre érsek egyszer maga mondta – egy „álom” valósult meg, amit dakari érsek korában az ottani székesegyházban élt át. Akkoriban álmodozott egy olyan papközösségről, ami megújítja a katolikus papságot, és most ez az álom vált valóra. Számára kétségen felül állt, hogy közössége az Egyház műve és a Gondviselés műve, ami pont a forradalmi zűrzavar és egyházi felbomlás korában a mennynek az idő szörnyképeire adott válaszának tűnt, valamint eszköznek a rend visszaállítása és az Egyház újra-felépítése számára. Legalábbis a visszatekintésben Mgr. Lefebvre számára az „Egyház válsága” és a „Pius Közösség” keletkezése kezdettől fogva összefonódott egymással, méghozzá szerinte az isteni Gondviselés nyilvánvaló akaratából. 1990 márciusában közössége, az FSSPX számára kiadott statútum előszavában ezt írta: „1965-1990 – a katolikus papság aláásásának korszaka. 1970-1990 – az isteni Gondviselés végtelen bölcsességében egy művet támaszt fel a katolikus papság megújítása számára, hogy azokat a kincseket, amelyeket Jézus Krisztus Egyházára bízott, megőrizzék, elsősorban a hitet sértetlenségében, az isteni kegyelmet az Ő áldozata és az Ő szentségei által, valamint pásztorokat, akik az isteni élet ezen kincseinek kiszolgáltatására vannak kijelölve.” Közösségét némelykor „bárkának” nevezte, mely ezen kincsek megőrzésére szolgál.
Az ő látásmódjában teljesen világos volt számára saját feladata: Arról kellett gondoskodnia, hogy jó szemináriumokban papokat képezzen ki, és ezeket a világon elosztva priorátusokba küldje szét, ahol a lelkipásztorkodásban, az iskolákban és lelkigyakorlatok révén hatnak, és ily módon fokonként elérik a helyzet javulását, amivel az általános összeomlással szemben egy keresztény újra-felépítést tudnak szembeállítani. Ezek a „tradícióból” fognak táplálkozni, vagyis oly módon, ahogyan ő az 1940-es és 1950-es években képezte ki Afrikában a papokat, és ahogy azok a missziós közösségekben annak idején éltek és dolgoztak. És akik tevékenységükkel lassanként bebizonyítják, hogy a „tradíciónak” megvan az ereje, ami az egyházban a „zsinati” reformok miatt hiányzik, és ez végül ki fogja nyitni a püspökök szemét és meg fogja győzni Rómát, hogy ők maguk is visszatérjenek erre az útra. Addig is azok a „kincsek”, melyeket Jézus Krisztus Egyházára „bízott”, a „Pius Közösségnél” biztonságban vannak.
Semmi esetre sem gondolt valaha is arra, hogy szakítson Rómával, és hogy nyíltan a pápa ellen lépjen fel. Csak amikor a „zsinati” Róma az ő közösségének megszüntetését akarta, és megtiltotta a további papszenteléseket, látta művét és tervét veszélybe kerülni, és csak ekkor, emiatt ellenszegült Rómának. Híres 1974-es „nyilatkozata”, melyet beleegyezése nélkül hoztak nyilvánosságra, „szuszpendálása” és az azt követő Lille-i és Friedrichshafen-i fellépése hirtelen a „zsinati” újítások ellen keletkezett katolikus ellenállás vezérfigurájává tették. A katolikusok úgy vélték, hogy benne végre megtalálták azt az egyházi személyt, akit kerestek, egy érseket, aki kimondta, amit olyan sok katolikus gondolt, válaszokat adott és a tettek mezejére lépett.
4. Az Egyház történelme folyamán mindig találunk olyan rendeket vagy közösségeket, melyeket, úgy tűnik, a Gondviselés arra választott ki, hogy az Egyháznak a rendkívüli korszakokban és fenyegetett helyzetekben különleges szolgálatot tegyenek. A legkiemelkedőbb példák egyike a jezsuita rend, melyet pont az ú. n. reformáció idején Loyolai Szent Ignác alapított, és ami hamarosan az „ellenreformáció” valódi motorja lett. Ezt az esetet aztán szívesen hozzák fel példaként a mostani helyzetre.
A jezsuitáknak szigorú és alapos kiképzésben kellett részt venniük, mielőtt papjaik elkezdhették önálló működésüket. A jezsuiták szilárd szervezetet alkottak, amit a rend generálisa szinte katonai fegyelemmel vezetett. Aki ismeri a „Pius”-szemináriumok és iskolák gyatra oktatási szintjét és valaha betekintést nyert a vezetőség bunkó stílusába, soha nem jutna arra az ötletre, hogy párhuzamot vonjon a jezsuiták és a „Pius Közösség” között. Ezeken kívül is fel lehetne még néhány pontot sorolni, melyek mindenfajta összehasonlítást nem csak sántává, de egyenesen nevetségessé tesznek. De mindenekelőtt a legfontosabb: a jezsuiták a pápa megbízásából működtek. Különleges fogadalmuk miatt közvetlenül az Apostoli Szék szolgálatában állottak. És magukat csak az egész keresztény hadsereg egy részének tekintették, ami a legmagasabb pontifex vezetése alatt szellemi-lelki harcot vívott Krisztusért és a hitért. És akkor egy „pia unio”, experimentálisan alapított, és időközben már rég feloszlatott közösség az 1950-es iskolakönyvek alapján inkább rosszul, mint jól kiképzett és még rosszabbul vezetett papjainak kellene kifejezett pápai tiltás ellenére megmenteni az Egyházat, sőt még ennél is többet, ennek sikeréig ezt az Egyházat többé-kevésbé helyettesíteni?
5. Hogy ez a konstrukció mennyire félresikerült, azt az 1988-as év mutatta meg. Lefebvre érsek, aki időközben nem utolsósorban az igencsak kétes tisztogatási módszereinek köszönhetően vitathatatlanul a „tradicionalisták” elfogadott vezetője lett, eddigre már néhány nem igazán szép tapasztalatot szerzett a „zsinati egyházzal” szemben. 10 évnyi igyekezet ellenére még mindig nem sikerült megegyezésre jutnia Rómával, ezért és előrehaladott kora okozta gyengesége miatt is aggódni kezdett közössége jövőéért. Ezért vetődött fel benne a gondolat, hogy „Pius Közössége” számára saját püspököket szentel. Tervének nyilvánosságra kerülése a „zsinati” rómaiakat arra sarkallta, hogy úgy tegyenek, mintha hirtelen messzemenő engedményeket lennének hajlandó tenni. Új tárgyalásokra került sor, néhány kötélhúzásra ide-oda, és végül ahhoz a hírhedt 1988. május 5-i „protokollhoz”, melynek a Róma és Econe közötti megegyezést kellett volna megpecsételnie. Így került sor azokra a furcsa püspökszentelésekre, melyek apostoli mandátum nélkül, sőt Róma kifejezett tiltása ellenére történtek, és már csak ezért is szakadárnak tekinthetők. A francia prelátus azonban megint kétkulacsosan érvelt. Egyfelől azt bizonygatta, hogy az általa felszentelt püspököknek nincs semmilyen joghatóságuk, hanem csupán segédpüspökök a „Pius Közösség” szolgálatában, másfelől azonban azt is hangsúlyozta, hogy ezeknek a püspököknek a felszentelése az Egyház fennmaradása számára szükséges. Tehát ismét összekapcsolta az Egyházat a „Pius Közösség” sorsával, és újra a Gondviselést hozta elő eljárása igazolására. Az isteni Gondviselés a püspökszenteléseket teljesen nyilvánvalóan akarta, bizonygatta az érsek elég gyakran, és később például Castro Mayer püspöknek mint társ-szentelőnek a jelenlétét ennek világos jeleként értékelte.
6. Ehelyütt megállunk egy pillanatra, hogy ezt a dolgot valamivel közelebbről megvizsgáljuk. Milyen megbízásból járt el annak idején Lefebvre érsek? Az általa legitimnek elismert pápa megbízásából egészen biztosan nem, még akkor sem, ha abból a tényből, hogy az 1988. május 5-i „protokollban” legalább egy püspököt megígértek neki, ő később azt akarta kiolvasni, hogy az Apostoli Szék implicite beleegyezett a püspökszentelésekbe. Ennek egészen világosan ellentmond II. János Pál explicite tiltása. – Vagy az Egyház megbízásából? Valóban ezt érvényesítette egy „Mandatum Apostolicum”, egy állítólagos „apostoli mandátum” elővarázslásával, amit mindenki legnagyobb csodálatára a püspökszenteléseknél felolvastak. Ezen felül Mgr. Lefebvre 1988. június 15-én egy sajtókonferencián ezt állította: „A közösség számára szentelt püspökök a közösségnek fognak a rendelkezésére állni. Szolgálni fogják a közösséget, ennyi az egész.” Ezek szerint valójában a „Pius Közösség” megbízásából szentelt püspököket? Ennek az általa felmutatott „apostoli mandátum”, másfelől az a tény mond ellent, hogy a „Pius Közösség” akkori rendfőnöke, Franz Schmidberger atya semmi ilyesmivel nem bízta meg. Akkor tehát mégis az isteni Gondviselés, egy közvetlen mennyei megbízásról van szó? [A helyes egyházi megoldás helyett] végül mindig egy pszeudo-supranaturális vagy pszeudo-misztikus magyarázatot kell elővarázsolni, ami az ügyet nem teszi kevésbé problémássá.
7. Nem akarjuk Lefebvre érsek jó szándékát kétségbe vonni, és az ő szemszögéből nagyonis meg tudjuk érteni cselekedetét. Ez azonban semmit nem változtat azon a tényen, hogy ezzel egy szörnyet hívott életre: egy egyre inkább, mint tényleges Egyházként viselkedő illegális „pia uniot”, ami a legalább öntudatlanul érzett közvetlen isteni eredetéből különleges előjogokat és természetfeletti tulajdonságokat igényelt a maga számára. Nem történhetett másképp, minthogy hamarosan az egyik ekkor szentelt segédpüspök vette át a „Pius Közösség” vezetését, amivel egy kvázi-pápai pozícióba került: egy püspök, aki fölött nincs senki (talán Istenen kívül) és alatta mindenki. Szintén nem maradhatott el, hogy e közösség „magasabb vezetői” hamarosan istenként érezzék magukat, akik még arról is maguk döntenek, hogy „mi a jó és mi a rossz”.
8. Ezek után a következő kérdés merül fel: Mit kellett volna Lefebvre érseknek másképp vagy jobban csinálnia? Egyáltalán le kellett volna mondania a püspökszentelésekről? Nem lett volna konzekvensebb, ha ugyanazt az utat választja, mint amit helyette a „Péter Közösség” valósított meg? Ezzel persze még nem lett volna minden baj elkerülve, minden probléma megoldva. Biztos, hogy így is keletkeztek volna feszültségek és szakadások. Amíg nincs megint egy legitim egyházi főpásztorunk, ez elkerülhetetlen. De legalább nem létezne a „Pius Közösség” és az Egyház eme fatális egyenlővé tevése, mely minden „sentire cum Ecclesia”-t elpusztít és végül még a hit gyökereit is megtámadja, és nem volnánk abban a siralmas helyzetben, amiben ma vagyunk, amikor gyakorlatilag az egész jövője annak, amit „tradíciónak” nevezünk, a „Pius Közösség” komplexusokkal terhelt rendfőnökétől függ. Aki nem vágyik semmi után jobban, mint hogy a „zsinati” egyház végre püspökként elismerje, és ezért egész közösségét és mindent, ami tágabb értelemben ehhez tartozik a „zsinati Rómának” kiszolgáltathassa. Tőle függetlenül lennének elismert más püspökök és közösségek, akik átvehetnék a helyét. És a „Pius Közösségnek” a „tradíció” területén nem lenne gyakorlatilag monopol helyzete. 9. De akárhogy is, a dolgok most úgy állnak, ahogy állnak. Mindazonáltal ez nem megváltoztathatatlan, és a múlt hibáiból mindig lehet tanulni – mégha ez többnyire nem is történik így. Hitünkből adódóan mégis meg vagyunk győződve arról, hogy mindenek ellenére az Egyháznak van jövője, hiszen Urunk ígérete szerint a pokol kapui nem vesznek erőt rajta [az persze Zaby atya szerint sincs teológiailag tisztázva, hogy ez alatt az ígéret alatt mit kell pontosan érteni]. Ez a jövő nem fog nélkülünk megvalósulni. Az kell összes igyekezetünk okának lennie, hogy az Egyház múltját, elsősorban legfiatalabb múltját alaposan átvilágítsuk, a hibákat feltárjuk, hogy a jövőben ezek elkerülhetők lehessenek, és mi Isten és a Boldogságos Szűz segítségével a jövőben jobban csináljuk.
|
vissza