Mohamed, az iszlám alapítója. Született 570 körül Mekkában. Kereskedői utazásai közben ismerkedett meg a keresztény és zsidó tanokkal s megérezvén az arab törzsek szellemi és politikai reformjának szükségességét, 612-ben elkezdte, Gabriel arkangyaltól való sugalmazottságára hivatkozva, hirdetni tanait. 622-ben ellenségei elől Medinába menekült (ez vallása időszámításának kezdete); ott sikerült kezébe kerítenie a hatalmat és meghódítania Mekkát, valamint megindítani a mozgalmat az arab birodalom megteremtésére. Tanai annak köszönhették rendkívül gyors elterjedésüket, hogy nem túlságosan szigorú külsőségek mellett az alacsonyabb testi hajlamoknak szabad utat engedtek. A többnejűséget különben a saját, egyre növekvő érzékisége folytán engedélyezte vallása követőinek. Meghalt 632.
Az iszlám tanai közt jóformán semmi sincs eredeti, az egész rendszer az arab-pogány ősvallásnak, a zsidó és keresztény tanításnak és a perzsa vallási elemeknek szeszélyes keveréke. Dogmatikai téren az iszlám alaptanát ez a mondat fejezi ki: „Nincs Isten, csak az egy igaz Isten és Mohamed az ő prófétája”. Ebbe az alapelvbe azonban az iszlám a következő 6 főcikkelyt magyarázza bele: 1. Isten egysége, 2. az angyalok létezése, 3. a szentírás, 4. a próféták, 5. a feltámadás és ítélet, 6. a predesztináció. Isten egységének ős-szemita tanával Mohamed nem tudta megegyeztetni a kereszténység Szentháromság-tanát, amelynek tartalmáról különben is csak igen felületes fogalmai voltak. Viszont tisztán keresztény és zsidó alapon hisz az iszlám az angyalokban, akiket az ember nem lát, de az állat igen. A főangyalok: Gábor (aki Mohamedet tanította), Mihály, Azrail (a halál angyala), Izrafil (a feltámadás angyala); ezenkívül vannak szeráfok, titkárok (akik az emberek cselekedeteit feljegyzik), figyelők, a 7 bolygó angyalai, a poklot őrző angyalok stb. A rossz angyalok feje Iblisz, aki valamikor szintén boldog volt, de kárhozatra jutott, mert Isten parancsa ellenére nem akart Ádámnak meghódolni. A fent közölt rövid mohamedán hitvallás gyakori elmondása okvetlenül szükséges az üdvösségre; ezért is juttatja azt a népnek eszébe naponta ötször a mohamedán mecsetek tornyáról a pap. Imádság közben Mekka felé kell fordulni s előbb meg kell mosakodni. Különben az ima nem érvényes. A közös imákat pénteki napon a mecsetben imádkozza elő a pap (imam), ezen csak férfiaknak szabad megjelenniük; a nőknek otthon sem kell imádkozniuk. Böjtölni bármikor szabad, de a ramadan hónapban kell is. A böjt napkeletkor kezdődik és napnyugtakor végződik; ebben az időközben semmit sem szabad enni. Szeszes italok, sertéshús, megfojtott vagy elhullott állatok húsának élvezete tilos. Alamizsnát csak igazhitű mohamedánnal szemben ír elő a törvény. Minden mohamedánnak, ha elég gazdag és erős, egyszer életében el kell zarándokolnia Mekkába a próféta sírjához; más „szentek” sírjához zarándokolni tilos (de azért Perzsiában és Indiában széltében szokás ez is).
Legnagyobb vétek az iszlámtól való elfordulás, a hithagyás; ezért minden körülmények közt halálbüntetés jár. Az erkölcstan egyéb kérdéseire nézve a Koránon kívül a Mohamednek tulajdonított bírói ítéletek irányadók, melyeket a különböző feljegyzések örökítettek meg (Hadith). Mohamed a szülők iránt tiszteletet, a nők és rabszolgák iránt kíméletet parancsolt. A hamis tanúzás is bűn nála, kivéve, ha egy moszlim megmentésére irányul. A házasság terén a Korán (IV. Szura, 3) határozottan megengedi a többnejűséget: egy férfinak egyszerre 4 törvényes felesége lehet, akiktől a férj bármikor el is válhat; rabnőket és ágyasokat korlátlan számban lehet tartani és ezeknek gyermekei szintén törvényeseknek tartatnak. (Ma főleg gazdasági okokból a mohamedánok ritkán gyakorolják a többnejűséget.) Minthogy a nő a férfi számára van, hűtlensége szigorúan büntetendő (a férfié nem) és a nőt lehetőleg el kell zárni a külvilágtól (hárem, fátyol). Házasságjogi perben két nő tanúskodása egyértékű egy férfiéval. Bár a Korán helyenként szigorúan tiltja a paráznaságot, a mohamedán világ gyakorlatban teljesen hatályon kívül helyezte ezeket a tilalmakat. A gyilkosság tilos, de a vérbosszú meg van engedve. Az újszülöttet körülmetélik.
Hogy ez a pogányságból, kereszténységből és zsidóságból önkényesen és naivul összetákolt, primitív és tökéletlen vallásforma mégis oly roppant elterjedésre tehetett szert, főleg a keleti népeknél oly fanatikus ragaszkodás tárgya lett hívei között, annak magyarázata részben lélektani, részben történeti. Lélektanilag nagyon ügyes fogása az iszlámnak, hogy sok apró szertartásos külsőséget vett fel vallási rendszerébe, ami főleg a primitívebb lelkű népekre volt vonzó hatással, sőt az imák, mosakodások és böjtök rendszerével bizonyos fokig a lélek sekélyesebb vallásos ösztöneit látszott kielégíteni. Ugyanakkor azonban komoly erkölcsiséget, önuralmat nem követel, s különösen a testiség, a bosszúvágy, a nemzeti kizárólagosság és az önteltség szenvedélye ellen semmilyen küzdelmet nem indít (mint a kereszténység s bizonyos fokig a zsidó vallás is teszi). Mindez nagyon hízeleg az arab nép képzeletdús és érzéki hajlamainak, fanatizmusának és keleties fatalizmusának.
Az iszlám virágkorában helyenként egymástól független központok körül szellemi kultúrát is teremtett (arab filozófia, mór építészet), mely azonban a faji erők ellanyhulása folytán csakhamar elzsugorodott. A meghódított területeken a hódítók azonnal mesterségesen szaporították híveiket, a leigázott népek jó részét erőszakkal is megnyerték az iszlámnak; sőt midőn a XIII. században a tatárok és a törökök győzedelmeskedtek felettük, hamarosan ezek, a győzők is átvették az iszlámot, és most már ők lettek annak legfanatikusabb védői és terjesztői.
|
vissza