Az a katolikus, aki még éberen képes figyelni ezt a világot, akaratlanul idegenséget érez annak láttán, amibe mindenütt beleütközik. Ez az ország mégiscsak az egykori keresztény Európa része volt, ami most hirtelen pár évtized leforgása alatt nyomtalanul tökéletesen eltűnt. E szent örökség lerombolásával szembeni ellenállás egyszer csak láthatóan összeomlott. Ez a borzalmas esemény azonban csak azért következhetett be, mert a római Egyház világméretű szervezetét az ellenség vette át. Hiszen már korábban is egyedül ez a római Egyház tartotta életben ezt az ősrégi örökséget, hiszen ez lényegét tekintve nem más, mint a megélt isteni hagyomány. A radikális fordulat az ú. n. II. Vatikáni Zsinattal következett be, ami végérvényesen megpecsételte a keresztény Európa bukását. Ettől kezdve, az újonnan alakult, ú. n. zsinati egyház a másik oldalon, vagyis az Egyház ellenségeinek oldalán áll. La Salette-ben Szűz Mária, a síró Isten-anya megjövendölte: „Isten népének fejei, vezetői elhanyagolták az imádságot és a bűnbánatot, és a démon elhomályosította az értelmüket. Ők lettek azok a tévelygő csillagok, amiket az ősellenség a farkával maga után von, hogy elpusztíthassa őket.” [lásd: Jel 12,4] Szinte egyetlen éjszaka alatt „Isten népének fejei, vezetői”, vagyis a pásztorok lidércfényekké váltak, mert a démon elhomályosította az értelmüket és tévtanítókká tette őket. Ezért hirtelen azt beszélték be maguknak, hogy Isten szellemét ki kell békíteni a világ szellemével, sőt, még tanulni is lehet a világtól, s ezért ajtót, ablakot kell neki nyitni, hogy végre friss levegő áramolhasson be a dohosodó Egyházba. Ez a velejéig hamis kép, ez az egzisztenciális eretnekség időközben a legtöbb katolikus lelkét meghódította és agyát tökéletesen összezavarta. Nem akarták az idők jelét felismerni, és ily módon beteljesedett Mária figyelmeztetése: „1864-ben Lucifer nagyszámú ördöggel kiszabadul; azon lesznek minden áron, hogy lassanként kiirtsák a hitet, még azokban az emberekben is, akik Istennek vannak szentelve. Oly módon fogják őket megvakítani, hogy ezek az emberek, hacsak nem kapnak különleges kegyelmet, átveszik e gonosz angyalok szellemét. Sok szerzetesház tökéletesen elveszti a hitet és számos lelket fog magával rántani a kárhozatba.” Mind ez a megjövendölt esemény a vatikáni forradalom után a szemünk előtt játszódott le: A legtöbb püspök, pap, szerzetes átvette e világ szellemét, vagyis a gonosz angyalok szellemét. Sok szerzetesház tökéletesen elvesztette a hitet – és milyen sok lelket rántott magával a kárhozatba! Ráadásul amikor Máriának még ez a borzalmas jövendölése is beteljesült: „Róma el fogja veszíteni a hitet”, a nyilvános életből minden természetfeletti maradék eltűnt, hiszen az ember-csinálta-egyház semmit nem tud már az isteni örökségről, következésképpen nem is tud belőle semmit továbbadni. De ennek megvolt az előzménye, hiszen Mária megmondta: „1865-ben a szent helyeken undokság foglal majd helyet. A kolostorokban az Egyház virágai elrohadnak és az ördög a szívek királyaként fog fellépni. A rendfőnököknek vigyázniuk kell, amikor valakit felvesznek, mert az ördög minden gonoszságát arra fogja felhasználni, hogy a kolostorokba olyan embereket juttasson be, akik a bűnnek hódolnak. Mert a rendetlenségek és a testi élvezetek szeretete az egész világon elterjed.”
Ma sem lehetne az általános helyzetet találóbban leírni. A modern szellem tényleg mindent összekuszált – más szóval ördögi lett, hiszen az ördög (diabolus) annyit jelent, mint összevissza kuszáló, mégpedig nem akármilyen, hanem a legmesteribb összevissza kuszáló. Ördögi játéka folyamatosan egyre több embert tett függővé mindenfajta élvezetektől, és ezáltal elidegenített a természetfeletti hittől és a kegyelemtől.
Hans Sedlmayr 1948-ban megjelent „Verlust der Mitte” – (A közép elvesztése, azaz a helyes mérték elvesztése; Blaise Pascal szavai alapján, miszerint: „A közepet elhagyni, egyet jelent az emberiességet elhagyni”) című könyvében a művészet segítségével próbálja meg ennek a folyamatnak a tüneteit és jelképeit felmutatni. Világossá teszi, hogy már a 18. század második felében az európai történelemben olyan jelenségek, mélyreható megrázkódtatások léptek fel, melyek más kultúrák semmilyen eseményeivel nem hasonlíthatók össze. Ehhez jön még, hogy a nyugati kultúra a 20. században egyre inkább egy világot átívelő kultúrává vált.
Meglepő, hogy Hans Sedlmayr már 1948-ban milyen világosan látott. Végülis azt erősíti meg, amit Szűz Mária La Salette-ben mondott, hiszen: „Már régen mindent ki lehetett volna találni, ha a látástól való félelem miatt nem csukták volna be a szemüket.” A szellem tehát már messzemenően elvakult, már nem akartak látni, ezért inkább rögtön be is csukták a szemüket. E nyilvánvaló vakság oka a természetfeletti eltűnése volt.
Ez a változás a templomépítésnél a legszembetűnőbb, ahol együttműködnek a különböző művészetek, hogy egy istenházat létrehozzanak, a mennynek kapuját, ahogy ez a templomszentelés rítusában áll. Sedlmayr könyve első részében az építészettel foglalkozik, és ezt írja: Az Egyház már nem képes a templomépület határozott, új típusát megteremteni. Döntésképtelenül tapogatózik üres dobozok után, hogy bennük támaszt találjon: őskeresztény, bizánci, román, gót és reneszánsz formák után. Átmenetileg még egy görög templom külső tokjában is megbújik. … A tervekben ugyanazt a kocka alakú formát egyszer román, aztán gót, végül őskeresztény stílusban „felöltöztetve” maszkírozzák el. Az alapformának és a részleteknek, amit puszta dekorációnak fognak fel, ez a szétválása általában lesz az európai művészet sorsa. Sehol nem válik azonban annyira nyersen láthatóvá, mint éppen a templomépítészetben, aminek kétségtelenül mélyebb okai vannak. Mivel a templomépület koncepciója – és nem csak a protestáns területeken – alapjában masszív, hideg, felvilágosult lett. A vallási elem rajta nem szentségi és mitikus, hanem csak poétikus, nem szerves, hanem csak külsőség, pusztán ideológiai köntös, a múltból kölcsönözve. Feltéve: 2015. május 8.
A felvilágosodással az ember rendkívüli módon kezdett el autonómiára törekedni. Autonómia ebben a felvilágosult értelemben önállóságot, függetlenséget jelent, az emberben az evilág feletti és Istenben a személyiség kizárásával. „Zavaros az embernek az Istenhez való viszonya. Ez a művészetben sehol máshol nem lesz annyira nyilvánvaló, mint azoknál az új feladatoknál, melyekhez azzal az energiával nyúlnak, melyeket korábban csak a templomok építésére és Isten ábrázolására fordítottak. Az ember új istenei a természet, a művészet, a gépek, a kozmosz, a káosz, a semmi. … Zavaros az ember viszonya a szellemi világhoz. Mintha megnyíltak volna az alvilág kapui, ami most az egész életre kiterjed és mindenen felülkerekedik. A művészet ezen démonizálása sehol nem érhető tetten közvetlenebbül, mint a modern festészet azon irányzataiban, melyek tudatosan vagy öntudatlanul a kaotikus alvilágnak az ember világába való beáramlását teszik láthatóvá a szemlélet akkora erejével, amit korábban csak a szent világ ábrázolásánál alkalmaztak.”
Hans Sedlmayr analízise sokkal találóbb és pontosabb, mint a modern „egyház” képviselőinek vagy némely „tradicionalistának”, akik láthatóan szintén vaksággal sújtottak, a legtöbb analízise. Vajon mit mondana Sedlmayr ma a posztmodern közömbösség láttán? Hogyan írná le az istentelenség megérett állapotát, amit ma az egész világon magunk körül tapasztalunk? A természetfeletti gondolkodásmód mindenütt kihalóban van, úgy hogy az Isten és ember közötti szakadék áthidalhatatlannak tűnik. A jobb megvilágosítás érdekében vessünk még egy rövid pillantást a festészetre. Ez a művészeti ág is átélt egy forradalmat, mert forradalom nélkül nem lehet eljutni a modernhez. Hans Sedlmayr írja: „A modern időben a művészetek között a festészet a leggátlástalanabb. .. Leginkább a festőkre igaz, hogy hiányzik az egésznek egy biztos korláta. A világból nem érkezik semmilyen utasítás, ami kötelez. A festőnek saját magának kell feladatot adni visszajelzés nélkül vagy hamis visszajelzéssel. … A szétszóródásból visszatalálni, szinte emberfeletti erőt igényel. A modern festő a legveszélyeztetettebb az összes művész között, elvágva a valóságtól, gyakran kétségbeejtő egzisztencia. Bár a modern kor nagy festői kétségtelenül mélyebb szellemek, mint az építészek, sehol nem hatol át a démoni olyan erősen, mint itt.” A figyelmes olvasóban felmerül a gondolat, hogy amit Sedlmayr a modern festészetről mond, ugyanígy érvényes a modern teológiára is, hiszen a modern teológus is elvesztett minden talajt maga alól, amióta a tévedéshez való szabadságot kiharcolta magának. A Tanítóhivataltól való függetlenségét drágán vette meg az isteni hit elárulásával: A tévedésnek megszámlálhatatlanul sok változata létezik, miközben az igazság csak egy. De aki egyszer belegabalyodott a tévedésbe, az nem könnyen talál vissza a szétszórtságból. A modern teológiára is érvényes, hogy sehol nem tör át olyan erősen a démoni, sehol nem olyan óriási az elhagyatottság, sehol nem nagyobb a sarlatánság veszélye, mint ott. Mi minden nyüzsög ma a modern teológia vásárterén? A teológusok valóban megszállottaknak tűnnek, hiszen mint új felismeréstől, egyetlen gondolattól sem kímélnek meg bennünket, legyen az mégoly hamis, ostoba és szentségtörő. És a modern ember ebben nem talál már semmi kivetnivalót, hiszen már nem tudja komolyan venni a hitet, és pláne nem olyan komolyan, amilyen az a lényegét tekintve: vagyis istenien komoly.
Egy katolikus számára ilyen kaotikus viszonyok közepette a következő égető kérdés merül fel: Mit tehetek még? Igen, mit kell tennem, hogy isteni hitemet megőrizhessem és élni tudjam? Hogyan igazodjunk el katolikusként ebben a démonizált környezetben? A hívő katolikus a szent keresztség szentségében egy gyökeresen természetfeletti életet kap. Ezért különbözik tökéletesen az ö egyháza minden más közösségi egyesüléstől. Mert azok emberi okosságra épülnek, a katolikus Egyház azonban Isten bölcsességére és akaratára. Ide pedig „bensőleg a Szentlélek ihletése által jutunk, külsőleg pedig a lelkipásztorok és tanítók fáradozása és munkássága által”. Aki tehát pusztán emberi okosságra és józanságra támaszkodik, mint a modern ember, az soha nem fogja az Egyház lényegét felfogni. Ezen kívül az új, rejtett életet sem fogja tudni megérteni. Ugyanakkor a katolikus hívő célja minden evilági érzékelésen mérhetetlenül túlra irányul, vagyis az örök dolgok felismerésére és birtoklására. Ezért a pásztorok és igehirdetők külső szolgálata minél inkább csődöt mond, sőt, személyükben béresekké vagy akár farkasokká válnak, annál inkább kell a katolikusnak a Szentlélek legbensőbb ihletésére koncentrálni. E Lélek működését a lelkünkben lehetőleg jól meg kell ismernünk, hogy a legkisebb intését is engedelmesen követni tudjuk. Feltéve: 2015. május 11.
Ezen okból foglalkozzunk még röviden a Szentlélek lelkünkben való működésének témájával, mégpedig Matthias J. Scheeben „Herrlichkeiten der göttlichen Gnade” (= Az isteni kegyelem gyönyörűségei) című [magyar antikváriumokban, pl. antikvarium.hu-nál is kapható] könyve alapján. Ebben a könyvben írja Scheeben: „A Szentlélekről mondjuk, hogy Ő maga jön hozzánk a kegyelemmel, önmagát ajándékozza nekünk a kegyelemben és a kegyelemmel kimondhatatlanul bensőséges módon valóban és lényegileg bennünk lakik. Isten Lelke az, aki bennünket az apostol szavai szerint ereje által Isten képére formál át. De ezt nem úgy teszi, mint a nap, ami a távolból sugarai által egy kristálygömböt saját képévé tesz: nem, mivel Istenként mindenütt, ahol működik, jelen kell lennie, úgy világosítja meg lelkünket, mint a fény, ami a kristálygömbön belül található, vagy mint a tűz, ami a testhez, amit átszellemít és izzóvá tesz, a legszorosabban közel van és átjár. Ő maga a pecsét, ami által Isten lelkünkre isteni természetének és szentségének képét rányomja, de hogy ezt meg tudja tenni, ahhoz a lehető legszorosabb kapcsolatba kell kerülnie velünk: így lép a Szentlélek is, miközben ránk nyomja képét, a legszorosabb kapcsolatba a lelkünkkel. Ily módon a Szentlélek sem tudja kegyelmét adni nekünk anélkül, hogy ne ajándékozná saját magát is nekünk, ahogy az apostol is mondja (Róm 5,5): »A nekünk ajándékozott Szentlélekkel kiáradt szívünkbe Isten szeretete« (ami a kegyelemmel Isten legnagyobb adománya).”
Ha csak valamelyest is érvényes elképzelésünk lenne Isten valóságáról, akkor ez a hit által nekünk tanított igazság a legnagyobb csodálkozással töltene el bennünket: hogy a kegyelemmel maga Isten jön hozzánk, magát ajándékozza nekünk a kegyelemben és kimondhatatlanul bensőséges módon valóban és lényegében a kegyelem által bennünk lakik. Isten eme természetfeletti világa bennünk tökéletesen rejtve marad érzékeink számára. Egyedül a hit tudja kinyilatkoztatni nekünk, egyedül ő tudja tekintetünket azzal a fénnyel eltölteni, ami világokon hatol át és a láthatatlant megvilágosítja. A Szentlélekkel Isten teljessége jön hozzánk, az egész Legszentebb Szentháromság és Vele az örök élet ígérete. Sokkal jobban kellene erre az isteni életre ügyelnünk, hiszen minél figyelmesebbek vagyunk ezzel a titokzatos isteni valósággal szemben, annál hatékonyabb, annál megszentelőbb a jelenléte. Ki lakhat úgy egy nagy tűz mellett, hogy maga nem melegedik fel – vagy akár meg nem éget. „A Szentlélek örökségünk záloga”, mondja az apostol. Nem ijesztő az ekkora szeretettel szembeni közömbösségünk és ridegségünk? Olykor már azt kérdezzük: Hogyan lehetséges ez? Isten a szívünkben, és mi nem érezzük? Tele a végtelennel és a mindenhatósággal, és minket nem mozgat meg! – A Szentlelket, az isteni szeretet Lelkét csak olyan mértékben tudjuk élvezni, amilyen mértékben szeretetét magunkba fogadjuk. Minél jobban szeretjük, annál közelebb lép hozzánk, annál mélyebbre itatja át lelkünket, annál jobban érezzük mennyei édességét, annál nagyobb a vágy és a bizalom bennünk, hogy egykor nem csak a zálogot, hanem Isten egész kincsét megszerezzük és élvezzük. Ha viszont ezt a szeretetet nem ápoljuk és nem gondozzuk magunkban, akkor mi magunk vagyunk a hibásak, ha a Szentlélek jelenlétét lelkünkben nem vesszük észre, sőt akkor megérdemeljük, hogy lassan egészen elveszítsük.
De nem, ez legyen távol tőled, kedves keresztény, mert ha nem ügyelsz a Szentlélek jelenlétére lelkedben, nem csal a legnagyobb szerencsétlenségbe rántod magadat, de Vele szemben is a legszégyenletesebb méltánytalanságot követed el. Nem-e, mily felháborító megszégyenítés lenne az, ha egy szegény ember, akinél egy földi király be akar térni, vagy egyáltalán nem fogadná be, vagy, miután befogadta, nem törődne vele, vagy akár még újra kikergetné a házából! Ez történik, ha nem is kifejezetten, de közömbös és megvető viselkedéssel elég érthetően így szólsz Isten Lelkéhez: Maradj tőlem távol; hasonlóan ahhoz az emberhez, akiről Jób mondja, hogy olyannak tartja a Mindenhatót, mintha nem tudna tenni semmit, miközben Ő házaikat javakkal tölti tele. Végezetül álljon itt Mercier bíboros lelkipásztori tanácsa, ami bizonyára segítségére lesz azoknak, akik az isteni ajándékot megint magasabbra értékelni, és mindennapi életüket jobban és figyelmesebben Isten jelenlétében akarják élni:
|
A szentség és az öröm titkát akarom neked elárulni. Naponta öt percre kapcsold ki képzelőerődet. Csukd be szemed a világ minden látható dolga és füledet a világ minden hallható dolga elől. Szállj magadba, és ott, megkeresztelt lelked szentélyében, ami a Szentlélek temploma, mondd: „Ó, Szentlélek, Te lelkem Lelke, imádlak Téged. Világosíts meg, vezess, erősíts, vigasztalj engem! Tudasd velem, mit kell tennem; add nekem utasításaidat. Megígérem Neked, hogy tökéletesen alávetem magam rendelkezéseidnek, és mindent elfogadok, ami velem a Te engedélyeddel történhet. Engedd, hogy felismerjem akaratodat.” Ha ezt megteszed, életed boldog lesz, kiegyensúlyozott és vigasszal teljes, még a szenvedések közepette is, mert a kegyelem a megpróbáltatás mértékéhez lesz szabva, és érdemekkel megáldva fogod egykor az örökkévalóság küszöbét átlépni. Ez a Szentléleknek való odaadás a szentség titka.
|
Vége
|
vissza