Hollande: „Meg fogjuk védeni az értékeinket!” – Mely értékeket, elnök úr? Marcel de Berliat kommentárja a november 13-i eseményekhez (forrás: www.katholisches.info – 2015. november 20.) „Meg fogjuk védeni az értékeinket!”, jelentette ki Franciaország elnöke, Hollande a párizsi november 13-i merényletek után. Szó szerint ugyanezt mondta aztán Obama, Cameron, Merkel és más országok állam- és kormányfői. Olaszország miniszterelnöke, Renzi úgy vélte, hogy a győzelem biztosan a nyugaté lesz, mert a nyugat értékei helyesek és jók. Ezek után jogos a kérdés: Mely értékekről beszélnek az elnökök?
Amióta 5 évesen beírattak az iskolába, egyfolytában csak azt hallom, hogy nincsenek abszolút értékek, hogy az értékek csak nézőpontok kérdései, hogy a legnagyobb gaztett az igazság szót nagy betűvel írni, hogy nincs szükség arra, hogy bizonyosságokat keressünk vagy képviseljünk, mert sokkal fontosabb, hogy kétségeink legyenek, ez tesz élővé, ez bizonyítja a kritikus szellem meglétét, és tesz leginkább szimpatikussá, mert a bizonyosság a zsarnoki, sőt fasiszta ideológiák csalhatatlan jele, melyek egyenesen diktatúrákba vezetnek.
Ezért egészen komolyan kérdezem: Mely érékekre gondol Ön, tisztelt elnök úr? Ezt a kérdést azon képek láttán teszem fel, melyek előttem vannak: Fiatalok képei, akik élni akartak és november 13-án este az életükért futottak. Egy kérdés, amit azon értelmetlen szóvirágok tömegei miatt is teszek fel, amelyeket ezen események óta az Ön politikusi szájából végig kellett hallgatnom. Vagy Ön nem tartozott azok közé, akik kiverték belőlünk az értékeket, most pedig, november 13. óta, megállás nélkül az „érték” szót hangoztatják? Komolyan fel kell tennünk magunknak a kérdést, hogy értékeink valóban azok-e, amelyeket az amerikai újságíró, Gareth Whittaker e napokban a következőképpen írt le: Az értékek ezek: „A földi életet ezer formában élvezni, egy csésze illatos kávét inni, egy ropogós, vajjal kent croissant enni, fesztelenül mosolygó szép nőket rövid szoknyában megcsodálni és ehhez illatok, parfümök, borok, kemencemeleg péksütemények százait, és a jogot, hogy semmilyen istenben ne kelljen higgyünk, flörtölhetni, cigarettázhatni, házasságon kívüli kapcsolatokat élvezni, szabadságra menni, könyveket olvasni és ingyen iskolába járhatni.” – Igaza van Whittakernek, ez lenne minden? „Értékeink” valóban a kis-, közép- és nagypolgárok hedonizmusának a védelméből állnak, amiket ki-ki a saját pénztárcája szerint többé-kevésbé bőségesen élhet ki? Valóban a polgári lét kis, hitvány, olykor vacak és lopott élvvágyai képezik azokat az „egyetemes értékeket”, melyekért élni és halni kell? Melyekért valakinek, vagyis nekünk háborúba kellene vonulnunk? Ez nyilvánvalóan túl kevés; és ezért mérsékelt az a lelkesedés, hogy álöltözetben, fegyverrel a kézben kivonuljunk azzal a szándékkal, hogy öljünk vagy minket csonkítsanak meg. …
Még egyszer kérdezem: Igen tisztelt elnök úr, nem kellene akkor nekünk multi-kulturális barátainkat, fivéreinket, ezeket a legalábbis per definitionem saját közreműködésük nélkül (állítólag) „jobb” embereket ezen polgári örömeinkről és élvezeteinkről szintén meggyőzni, és velük is megértetni, hogy ezek a valódi és egyedül abszolút értékek? Nem kellene a párizsi migráns-gettót, multi-kultúránk e gyöngyszemét és mintadarabját és az egész világ összes hasonló negyedét ezen alacsonyrendű szellemiségünkkel megtöltenünk? – és így a világ „paradicsommá” válhatna.
Pedig lenne egy másik út, „nyugati” országaink kedves elnökei (mit is jelent valójában „nyugati”, mit jelöl ma még ez a szó: „nyugati”?): Elgondolkodhatnánk azon, vajon vannak-e még értékeink, valóságos értékeink, olyanok, melyeket nem kell szégyenkezve idézőjelben leírni. Talán gondolatban az ellenkező, a visszafelé vezető útra kellene térnünk, azt keresve, amit ezen az úton valamikor nyilvánvalóan elvesztettünk. Elsőként talán azt a kérdést tehetnénk fel, hogy honnan erednek emberi jogaink, azon jogok, melyeket állandóan hangoztatunk, melyek általános érvényét azonban éppen mi ástuk alá az elmúlt években azáltal, hogy új „jogokat” fűztünk hozzájuk és a meglévő jogokat korlátoztuk. Csakhogy az „Abszolúthoz” nem lehet hozzányúlni. Miközben újat akarunk hozzáadni, azt kockáztatjuk, hogy mindent elveszítünk.
Újra meg kell keresnünk az igazságot. Ha nem egészen ismerjük fel, akkor az nem az igazságon múlik, hanem saját korlátainkon. Vegyük John Lennon Imagine című dalát, amiről valaki Párizsban a merényletek után úgy vélte, hogy le kell játszania. Az események után végérvényesen dobjuk szemétre ezen hamis utakat, mert amit az Imagine képvisel, az pontosan a halálosan megbukott hedonista relativizmus. [Elrettentésül itt a szöveg: Képzeld el, hogy nincs mennyország; Könnyű, ha megpróbálod. Se pokol alattunk, Fölöttünk csak az ég. Képzeld el az összes embert, aki csak a mának él. – Képzeld el, hogy nincsenek országok. Ez nem is olyan nehéz. Semmi, amiért érdemes lenne ölni vagy meghalni. És nincs vallás se. Képzeld el, hogy az összes ember békében él. – Talán azt mondod, hogy álmodozó vagyok. De nem én vagyok az egyetlen! És remélem, hogy egy nap te is csatlakozol hozzánk. És az egész világ egy lesz majd. – Képzeld el, hogy nincs tulajdon többé. Kíváncsi vagyok, hogy ezt meg tudod-e tenni. Se kapzsiság, se éhség. Egy emberi testvériség. Képzeld el, amint az összes ember egyszerűen csak osztozik a világon! – Talán azt mondod, hogy álmodozó vagyok. De nem én vagyok az egyetlen! És remélem, hogy egy nap te is csatlakozol hozzánk. És az egész világ egy lesz majd.] Adjuk fel tehát az üres frázisokat és jelszavakat, és gondolatainkat és szavainkat érdemes, igazi és ezért örök tartalmakkal töltsük meg. Állítsuk fel ismét az élet kultúráját, töltsük meg életünket valódi élettel, hiteles élettel, és akkor a párizsi merénylet fiatal áldozatai nem haltak meg hiába. Mert most ők azok, akiket, tisztelt elnök úr, semmitmondó, álságos szavaival minden nap újra lemészárol. Az igazság egy személy, aki 2000 évvel ezelőtt született és világosságot hozott egy sötét világba. Sokan ügyködnek ezen fény kioltásán. Önök azonban őrizzék ezt a fényt, hogy megint világosság legyen ebben a világban, valóban világosság, és nem csak olcsó fényesség, amit kispolgári létünkben az áramszámla pontos megfizetésével magunknak nyújtunk. (A cikk a szöveghez tartozó – undorító – képekkel pontosan itt található: http://www.katholisches.info/2015/11/20/hollande-wir-werden-unsere-werte-verteidigen-welche-wert-denn-herr-praesident/)
A migráns-szövetségek Németország interkulturális átépítését követelik (forrás: http://kath.net/news/52921 – 2015. november 19.)
A migráns-szövetségek a Németországban élő bevándorlókat a „menekültekkel” való nagyobb elkötelezettségre és szolidaritásra szólítják fel. Az ország minden területén
A szövetségek szerint Németországnak új bevándorlási törvényre van szüksége. A mostani törvények – szerintük – nem csak nem kielégítőek, de túl komplikáltak is. Az interkulturális nyitás felé mutató jelek ugyan üdvözlendők, de az interkulturális átépítés nem maradhat pusztán „kozmetikai operáció”: A cél sokkal inkább „az egész társadalom, annak minden fazettájával, igazságos képviselete”. Ezen kívül szükség van törvényi normákra a diszkrimináció és a rasszizmus ellen. A szövetségek visszautasítják, hogy a befogadó állam a menedékkérőknek pénz helyett tárgyi juttatásokat adjon, valamint hogy számos országot „biztonságos országnak” nyilvánítsanak. A felhívást többek között a Migráns-szövetségek Németországi Szövetségi Munkaközössége és az Interkulturális Jóléti Gondozás Szövetsége írta alá. Mindkét szövetséghez világszerte különböző nemzetek számos más szövetsége tartozik.
A német kormánypárt tízparancsolata Írta: Andreas Becker (forrás: www.katholisches.info – 2015. november 3.) Iszlamizálás: Az új CDU-tízparancsolat: „Együttélés a Németország házban” („Zusammenleben im Haus Deutschland“)
A német nagyobbik kormánypárt, a CDU [Merkel pártja, ami már nevében is önellentmondás: keresztény és demokratikus, mi köze lehet egymáshoz e két szónak?] az „integráció új alapszabályait” állította fel, hogy az országba özönlő idegenek számára „a békés együttélés minimális normáit” összefoglalja. Eközben a CDU – valamely rejtélyes okból – nem képes a dolgokat nevükön nevezni. Az iszlámról van szó, de a CDU-ban és a CDU-nak nem szabad azt kimondania, amit ehhez ki kellene mondani.
A szokatlan tízparancsolatot olvasva, megállapíthatjuk, hogy rögtön az első pont óriási nehézségeket rejt magában. Másképp kifejezve: Az első szabály világossá teszi, hogy az egész CDU-szabályzat gondolati hibán nyugszik, és emiatt nem csak értéktelen kacat, de még veszélyes is. folytatása hamarosan következik
|
vissza